GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניסן בן חמו: אנחנו רוצים תושבים, יש לנו את האיכויות, אבל כשמשפחה צעירה אומרת: אעבור לנגב, היא יודעת שאין לי שירותי בריאות 24/7.
ניסן בן חמו: קופות החולים נסגרות ב-19:00, איזה מענה רפואי יש, פרט לבית החולים סורוקה?
ניסן בן חמו: אז אנחנו, ראשי הערים, רצים לגייס תרומות כדי להקים את מרכז שאלר בערד ומרכז דיאליזה או מרכז מיראז' בדימונה, והכול מכספי תרומות.
ניסן בן חמו: אחד הדברים היחידים שהוא לא באחריות ראשי הערים זה בריאות; המדינה אחראית, לא ראשי הערים, אנחנו לא מתוקצבים על זה, ואנחנו עומדים חסרי אונים אל מול השירותים המתקבלים.
ניסן בן חמו: מנו פה מספר רב של דברים: נוסחת הקפיטציה, תקצוב קופות החולים, מספר האשפוז, תמרוץ רופאים, זמינות רופאים מומחים.
ניסן בן חמו: אם אני צריך לקבוע תור לרופא עיניים בתל אביב, כי זו הזמינות הכי קרובה ואם לא, אחכה חצי שנה – זה לא עובד.
ניסן בן חמו: ולכן אנחנו, מבחינתנו, קידמנו את הסטטוטוריקה.
ניסן בן חמו: דובר על תוכניות מפורטות – אני גם חבר הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בדרום – אם אני לא טועה, הכול מוכן.
ניסן בן חמו: צריך לצאת למכרזים, צריך לפעול וצריך לעשות את זה כאן ועכשיו אם אנחנו רוצים את זה, כי בית החולים לא יוקם מחר ולא מחרתיים, ייקח לו זמן.
ניסן בן חמו: אנחנו כבר מדברים על צפי של למעלה ממיליון תושבים – יהודים, ערבים ובדואים – וכולם צריכים לקבל את השירות הנוסף.
ניסן בן חמו: סורוקה קורס במובן הזה.
ניסן בן חמו: שלא לדבר על מגפת הקורונה היום, שאף אחד לא רוצה להגיע לבתי החולים כי זו סכנת נפשות.
ניסן בן חמו: צריך לקחת את הדוח, הוא מפורט, זה כאן ועכשיו, ולתקצב.
ניסן בן חמו: הממשלה קיבלה החלטות.
שלמה קרעי: לפי התוכניות בין 2018 ל-2020 – לפי דוח ועדת אפק – בית החולים היה צריך להתחיל להיבנות, עם טרקטורים על השטח.
שלמה קרעי: אנחנו עדיין בקצה של המנעד הזה, ננסה להוביל שזה יקרה בקרוב.
שלמה קרעי: עדיין אפשר, עד 2025, שזו שנת ההפעלה המלאה הראשונה של בית החולים לפי התוכניות.
ניסן בן חמו: יש כאן קונצנזוס מלא.
ניסן בן חמו: גם בכובעי השני, כראש מועצת הנגב, עם חבריי ראשי הרשויות, אנחנו עוסקים בנושאים שבקונצנזוס: תעסוקה, בריאות, עסקנו בנמל התעופה הבין-לאומי נבטים שיביא תנופה ענקית לאזור.
ניסן בן חמו: צריך לטפל גם בנושא הבריאות.
ניסן בן חמו: אני מודה לחברים, גם לסעיד שנמצא פה, כאיש הנגב, וגם לך, ד"ר שלמה קרעי, וגם לחברים נוספים שאנחנו רואים.
ניסן בן חמו: רואים פה את הנוכחות של חברי הכנסת, אכפת להם, אבל צריך להוציא את הדקלרציה לביצוע.
ניסן בן חמו: זאת המשימה שלנו.
שלמה קרעי: בשביל זה אנחנו כאן.
שלמה קרעי: תודה, ניסן.
שלמה קרעי: נעבור לשמוע את אבי בן זקן, סמנכ"ל בכיר וראש מינהל תכנון במשרד הבריאות.
שלמה קרעי: הוא אתנו בזום.
אבי בן זקן: אנחנו, מהצד של משרד הבריאות, עשינו את כל מה שניתן על מנת לקדם את הפרויקט הזה.
אבי בן זקן: השלמנו את התכנון של הקרקע, מינינו צוות יועצים, גם מבחינתנו, כדי שהתכנון יהיה שלם ומלא ככל שניתן כדי לקצר לוחות זמנים של הוצאת היתרי בנייה.
אבי בן זקן: איתרנו את הקרקע, יחד עם עיריית באר שבע, הובלנו צוות תכנון יחד רשות מקרקעי ישראל.
אבי בן זקן: מבחינתנו, הקרקע מוכנה למכרז.
אבי בן זקן: אני יכול לעדכן שערב הקורונה היינו בדיונים עם החשב הכללי וכבר היה מתווה, פחות או יותר, ליציאה למכרז.
אבי בן זקן: מה שחסר לפרויקט הזה כדי לצאת לפועל זה תקציב.
אבי בן זקן: החלטת הממשלה מ-2014 הייתה החלטה שלא תקצבה, היא נתנה מסגרת ולוחות זמנים להקמה אבל לא נתנה מסגרת תקציבית, ומה שחסר על מנת לצאת למכרז זה תקציב.
אבי בן זקן: עשינו RFI, קיבלנו קולות מכל השחקנים בשוק ואנחנו יודעים למפות אותם היום, אנחנו יודעים להצביע על מי שיש לו יתרון ולמי יש פחות יתרון בהקמת בית החולים, אבל על מנת לצאת למכרז נדרשת מסגרת תקציבית, כי בסוף המדינה תצטרך לתקצב את ההקמה של בית החולים.
אבי בן זקן: קידמנו את זה עד למקום שבו נדרש להתכנס ולגבש מסגרת תקציבית.
אבי בן זקן: אני מניח שניתנה סקירה על בית החולים עצמו.
אבי בן זקן: בית החולים יוכל לגדול עד 2,000 מיטות; בשלב הראשון, 600 מיטות.
אבי בן זקן: זה בית חולים שאמור להיות בית חולים כללי, גריאטרי, פסיכיאטרי – כל השירותים הרפואיים תחת אותה מעטפת גדר, על אותה פיסת קרקע.
אבי בן זקן: זו התפיסה החדשה של משרד הבריאות לכלל בתי החולים, כל הקמה חדשה.
אבי בן זקן: אנחנו רואים נחיצות בהקמה של בית החולים הזה, וככל שיהיה תקציב אנחנו נדע לקדם אותו.
אבי בן זקן: אם יש שאלות, אשמח לענות.
שלמה קרעי: אני רואה לפניי מכתבים ששלח בזמנו סגן שר הבריאות ליצמן בנושא המחויבות שלו להקמת בית החולים.
שלמה קרעי: אלה מכתבים מפברואר 2019.
שלמה קרעי: באף אחד מהמכתבים הוא לא מזכיר שהבעיה היא שאין תקציב.
שלמה קרעי: הוא אומר: גיבשנו, אנחנו פועלים ליישם את ההחלטה באופן מיידי.
שלמה קרעי: "נעשה כל שניתן להוציא את החלטת הממשלה לפועל"; "גיבשנו פרוגרמה...
שלמה קרעי: במקביל אנחנו מלווים עם צוות מתכננים את עבודת העירייה".
שלמה קרעי: מה שאתה אומר עכשיו זה: עשינו הכול, אבל הדבר היחיד שנשאר – התקציב – לא קיבלנו.
שלמה קרעי: למה זה חיכה עד עכשיו?
אבי בן זקן: זה לא חיכה עד עכשיו, אדוני.
אבי בן זקן: זה היה בדיונים מול משרד האוצר לכל אורך הדרך.
אבי בן זקן: בסופו של דבר, כדי שהפרויקט הזה ייצא לפועל, נדרש לתקצב אותו.
אבי בן זקן: אנחנו בשנה בלי תקציב מדינה; הגענו לשלב שבו, על מנת לצאת למכרז, נדרשת מסגרת תקציבית, והמסגרת התקציבית הזאת לא הועמדה.
אבי בן זקן: אני מניח שהיא מצריכה החלטת ממשלה, בטח בשנה שאין בה תקציב.
אבי בן זקן: קידמנו את זה עד למקום שבו אפשר לצאת למכרז, וכדי לצאת למכרז נדרש תקציב, ושם זה עומד כרגע.
אבי בן זקן: זה לא חיכה, זה נדון כל העת בין משרד האוצר למשרד הבריאות, אבל עד היום זה לא הוכרע.
סעיד אלחרומי: אבי, שאלת המשך לשאלת היושב-ראש.
סעיד אלחרומי: גם אני ליוויתי את זה בשנים האחרונות, ומעולם לא שמעתי את הטענה הזאת, כי החלטת הממשלה הייתה מגובה – לפחות הצהרתית – בתקציב.
סעיד אלחרומי: מה האומדן למסגרת התקציבית של בית החולים?
סעיד אלחרומי: אתה יכול לנקוב במספר?
אבי בן זקן: אנחנו יודעים, פחות או יותר, כמה עולה מיטת אשפוז וכמה עולה להקים בית חולים, גם לאור המסגרות התקציביות שבהן הוקם אסותא אשדוד.
אבי בן זקן: המסגרת התקציבית לשלב א' של הפרויקט, קרי אותן 500 מיטות, היא סביב 1.5 מיליארד שקל.
אבי בן זקן: זה רק לנושא הבינוי וההקמה, לא כולל עלויות שוטפות של צוותים והפעלה של בית החולים, שגם להן את הנגזרות שלהן.
אבי בן זקן: אבל לשלב ההקמה, מהיום שבו יוחלט עד שיהיה בית חולים קיים ועומד ל-500 מיטות, העלות היא סביב 3 מיליון שקלים למיטה.
שלמה קרעי: זה כמעט פי שניים ממה שמופיע בוועדת אפק.
שלמה קרעי: התקציב של הקמת בית חולים ציבורי נוסף הוא 900 מיליון שקל – זה מה שמופיע בדוח, בהמלצת הוועדה שהובילה להחלטת הממשלה.
שלמה קרעי: אבל אני מניח שלא ניכנס עכשיו לפרטים הקטנים ולעלויות המדויקות, אז אפשר להניח שזה בין מיליארד ל-1.5 מיליארד שקלים.
אבי בן זקן: בסוף זה סדר גודל של מה רוצים להקים.
אבי בן זקן: אחרי ועדת אפק הייתה ועדת היגוי, שעמד בראשה מנכ"ל משרד הבריאות, והוועדה גיבשה את הגודל האופטימלי לשלב א' של הפרויקט.
אבי בן זקן: אני לא בטוח מה גודל בית חולים שראו לנגד עיניהם ועדת אפק בתחילת הדרך, יכול להיות שהם ראו בית חולים של 300 מיטות, ואז המספר הוא נכון.
אבי בן זקן: אבל היום, כשמדברים על בית חולים של 550 מיטות בערך בשלב א', אז המספר בהתאמה, ואני חושב שבסך הכול המספרים תואמים.
שלמה קרעי: אין לי פה את הפרטים המלאים, אבל ההערכה שלהם הייתה 900 מיליון.
שלמה קרעי: יש לי עוד שאלה: אני רואה את הבקשה להיוועצות עם בעלי עניין, שהוציא משרד הבריאות ב-2019.
אבי בן זקן: מכיר.
שלמה קרעי: מה התוצאות של הבקשה הזאת?
שלמה קרעי: האם הבקשה כשיצאה לא התבססה על תקציב קיים?
שלמה קרעי: יש פה כמה חלופות אפשריות להקמת בית חולים; האם נבחרה חלופה?
שלמה קרעי: האם, מבחינתכם, רק אישור תקציב וזהו, הטרקטורים עולים על השטח?
שלמה קרעי: הכול כבר מוכן לפעולה?
אבי בן זקן: הקמת בית חולים במדינת ישראל, ככל שלא תהיה על ידי ממשלת ישראל, דורשת מכרז.
אבי בן זקן: כדי לגבש את השחקנים הרלוונטיים למכרז כזה יצאנו בקול קורא.
אבי בן זקן: יש לנו תובנות מהקול הקורא, אני לא חושב שזה נכון לפרט אותן פה כי בסופו של דבר זה ייכנס להליך מכרזי.
אבי בן זקן: אבל היו מסקנות וראינו למי יש את מירב היתרונות להקים בית חולים נוסף בנגב.
אבי בן זקן: המסקנות האלה שוקללו לפי ציונים והיום אנחנו יודעים להגיד מי הגופים שלהם מירב היתרונות להקמת בית חולים.
אבי בן זקן: ראינו, למשל, שאין התעניינות של שחקנים מבחוץ להקמת בית חולים בנגב ועיקר השחקנים הם קופות החולים ובתי החולים הקיימים, הם אלה שענו על הדבר הזה.
אבי בן זקן: ניתחנו את זה על מנת להיות מוכנים יותר לצאת למכרז.
אבי בן זקן: הנתונים האלה מאוד חשובים, קיבלנו תשובות מעניינות שהוסיפו לנו ידע.
אבי בן זקן: היום, בהינתן תקציב, כתיבת מכרז תארך חודשים ספורים ואפשר יהיה לצאת למכרז.
אבי בן זקן: ברגע שייבחר ספק זוכה, הוא יוכל להוציא היתרים ולצאת לשטח.
שלמה קרעי: זאת אומרת, מרגע אישור תקציב לוקח כשנה, להערכתך, לעלות לשטח?
שלמה קרעי: מה ההערכה שלך ללו"ז, מבחינת משרד הבריאות?
אבי בן זקן: מהרגע שיהיה מכרז, אני מניח שזה בין שנה לשנה וחצי לתכנון והוצאת היתרים.
אבי בן זקן: היום התכנון נמצא בשלבים מאוד מתקדמים.
אבי בן זקן: אם היזם שייבחר יבחר לקחת את התכנון שכבר ביצענו ולאמץ אותו, אז העבודה שלו תהיה יחסית קצרה; אם המדינה תוציא את זה, העבודה תהיה יחסית קצרה.
אבי בן זקן: אבל אני מניח שהליך כזה לוקח בין שנה לשנה וחצי, תלוי במוטיבציה ובקצב שיעבוד בו הספק שייבחר.
שלמה קרעי: אתם יכולים לכוון את המכרז ככה שצריך לאמץ את התוכניות שכבר תכננתם.
אבי בן זקן: תהיה ועדת מכרזים, ואני לא רוצה להגיד מראש מה יעשו או לא יעשו.
אבי בן זקן: אני מניח שנמליץ להשתמש, הושקעה בדברים הרבה מאוד חשיבה ואני מניח שמי שייבחר כן ימצא בהם שימוש.
שלמה קרעי: ניסן, חבר הכנסת אלחרומי, יש לכם שאלות אליו?
ניסן בן חמו: אנחנו מכירים את התהליך הזה, אנחנו מכירים את ה-RFI, את הקול הקורא שיצא, והתחושה היא עדיין שהדברים מתקדמים מאוד לאט – גם ההליך המכרזי הוא ארוך, גם הליך הוצאת ההיתרים.
ניסן בן חמו: אנחנו מדברים על בנייה לא פשוטה, בנייה מקצועית, עם פרמטרים מקצועיים, לכן צריך כאן ועכשיו לקרוא לאישור התקציב וליציאה לדרך.
שלמה קרעי: נשמע את משרד האוצר בהמשך הדיון.
שלמה קרעי: אני רוצה לעבור לרובי דנילוביץ, ראש עיריית באר שבע.
אבי בן זקן: הדברים שנאמרים פה נכונים.
אבי בן זקן: אני, כמשרד הבריאות, רוצה לבנות את בית החולים הזה הכי מהר שאפשר.
אבי בן זקן: מבחינתנו, ככל שתיקבע מסגרת תקציבית, נעשה את הכול כדי שהתהליכים יקרו בצורה הכי מהירה שאפשר.
אבי בן זקן: עיריית באר שבע מאוד רתומה למהלך הזה, משרד הבריאות מאוד רתום למהלך הזה, ואנחנו לא נהיה גורם מעכב לתהליך.
שלמה קרעי: רוביק, בבקשה.
רוביק דנילוביץ: שלום, אדוני היושב-ראש.
רוביק דנילוביץ: אני רצה להצטרף לברכות; תודה רבה שאתה וחבריך שמים את הנגב על סדר-היום של מדינת ישראל.
רוביק דנילוביץ: אמרתי את זה גם בדיון על שדה התעופה, שזה קצת בעייתי להיות בקונצנזוס; כשאתה בקונצנזוס כולם חושבים שהם דואגים לך, אבל מסתבר שהדברים לוקחים זמן, לעתים יתר על המידה.
רוביק דנילוביץ: אני רוצה לעשות סדר, ושמעתי בקשב רב את הדברים שנאמרו.
רוביק דנילוביץ: צריך להפריד בין שני דברים: הנושא הראשון הוא בית חולים שני בנגב – אנחנו מאוד מתקדמים בנושא, ותיכף אתן את הפרטים המדויקים; הנושא השני הוא פערי הבריאות בנגב מול מקומות אחרים במדינת ישראל.
רוביק דנילוביץ: לא רק מחסור במיטות, ציין ידידי ניסן בן חמו שיש פערים בכל מה שקשור לתורים לניתוח, במקצועות הפרה-רפואיים, רפואה בקהילה, יש כל כך הרבה פערים שהמדינה חייבת לצמצם אותם.
רוביק דנילוביץ: אני מוכרח לומר ששבענו – אני לא רוצה להגיד "נמאס" כי אני מכבד את האנשים שבאמת אכפת להם, ואני חושב שלכולם באמת אכפת – מעוד דוח ועוד דוח שנותנים לנו את הנתונים שאנחנו מכירים הרבה מאוד שנים.
רוביק דנילוביץ: הנתונים נשארים סטטיים; אתם יודעים מה, הפערים אפילו מעמיקים עוד ועוד.
רוביק דנילוביץ: הנה, מדינת ישראל באמת החליטה, יש קונצנזוס והמדינה באמת רוצה, כולם רוצים.
רוביק דנילוביץ: אגב, אני אומר את זה לא בציניות, כי בשנים האחרונות אנחנו במסע ממשרד האוצר לחשב הכללי, למשרד הבריאות, למשרד ראש הממשלה, ואני יכול לומר באמת שכולם בעד, כולם רוצים.
רוביק דנילוביץ: אבל עד שמדינת ישראל לוקחת את ההחלטה שלה מ-2015 ומביאה את ההחלטה הזו לידי הבשלה לוקח כל כך הרבה זמן.
רוביק דנילוביץ: אני רוצה לומר לאדוני היושב-ראש, לחברי הכנסת ולנכבדים שנמצאים גם בזום וגם בכנסת: אפשר להקים בית חולים שני בנגב ב-2026–2027, צריך רק לקבל את ההחלטה הנכונה.
רוביק דנילוביץ: מדינת ישראל לא רוצה להתחייב, ואסביר את מה שאני אומר.
רוביק דנילוביץ: ב-RFI שהוזכר פה קודם אפשר לקבל את ההחלטה שבנגב יהיה בית חולים ממשלתי, אבל המדינה בורחת מקבלת החלטה כזו.
רוביק דנילוביץ: היא לא רוצה, זה קצת יקר לה.
רוביק דנילוביץ: האזרחים זה דבר שיקר לה.
רוביק דנילוביץ: למה לה להתחייב?
רוביק דנילוביץ: בית חולים ממשלתי טוב לתל אביב ולגוש דן, בית חולים ממשלתי טוב לירושלים ולאזור, אבל למה שבית חולים ממשלתי יבוא עם כל המחויבות התקציבית של מדינת ישראל לתושבי הנגב?
רוביק דנילוביץ: אז הם מעדיפים שמישהו אחר ייקח, כאילו המישהו האחר הזה יוכל לעשות את זה יותר בזול.
רוביק דנילוביץ: אנחנו יודעים שהזול יוצר יותר יקר.
רוביק דנילוביץ: אז אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, וחשוב שתדעו – מי שלא יודע, לצערי, מנציגי המשרדים שדיברו קודם – התב"ע בוועדה המקומית לתכנון ובנייה בבאר שבע כבר אושרה, זה נמצא עכשיו לקראת הפקדה בוועדה המחוזית.
רוביק דנילוביץ: יש לנו שיתוף פעולה נפלא מרמ"י.
רוביק דנילוביץ: אני רצה להגיד מילה טובה לרמ"י – רשות מקרקעי ישראל – כי לקחנו שטח, היו צריכים לפצות את המתחם של הקיבוצים, והם עשו את זה בצורה מאוד מהירה יחסית.
רוביק דנילוביץ: אנחנו די ערוכים, אנחנו די מוכנים.
רוביק דנילוביץ: הסיפור פה הוא לא הבינוי של בית החולים, יש פה דברים נלווים, ואנחנו זועקים למשרד הבריאות וגם למועצה להשכלה גבוהה, כי צריך פה פרויקט לאומי.
רוביק דנילוביץ: תגידו, אחרי שנבנה בית חולים – הבינוי עצמו ייקח חמש שנים, זה לא סיפור לבנות מבנה – אבל איפה האחיות?
רוביק דנילוביץ: איפה הרופאים?
רוביק דנילוביץ: איפה המומחים?
רוביק דנילוביץ: האם התחלנו להכשיר אותם?
רוביק דנילוביץ: בסוף נבנה בית חולים והוא יישאר ריק או שיהיה הקניבליזם שאנחנו מכירים ממה שקרה באסותא באשדוד – אלה ינדדו מפה לשם, אלה יחטפו את אלה.
רוביק דנילוביץ: אנחנו לא רוצים את זה, הגיע הזמן שמדינת ישראל תעשה מה שטוב ונכון לה.
רוביק דנילוביץ: הגיע הזמן שהיא תבנה עוד בית חולים, כי יש פערים רפואיים מאוד גדולים.
רוביק דנילוביץ: אם מדינת ישראל באמת רוצה לקדם בית חולים נוסף, ואני מאמין שמדינת ישראל, על כל משרדיה, רוצה לקדם בית חולים נוסף, שני בנגב, שיהיה הכי מוכן, הכי ערוך והכי מתקדם.
רוביק דנילוביץ: לא הסתפקנו, אדוני היושב-ראש, רק בהקמת בית חולים.
רוביק דנילוביץ: בהתחלה, כשבאו אלינו נציגי משרד הבריאות – ואני רוצה להגיד להם מילה טובה, כי הם הולכים אתנו עקב בצד אגודל והם מחויבים לתהליך הזה – הם ביקשו בהתחלה 100 דונם; אחר כך הם אמרו: בואו נחשוב פני עתיד, אז 200 דונם ובסוף הגענו ל-350 דונם.
רוביק דנילוביץ: ברוך השם, אנחנו מערי המטרופולין שיש להן עתודות קרקע, לקחנו רצועת קרקע של כ-1,100 דונם – 350 דונם שמיועדים למרכז רפואי, שזה חמישה בתי חולים שעוסקים בחמישה תחומים שונים, ולצד זה עוגן תעסוקתי.
רוביק דנילוביץ: זה יכול להיות בית ספר לסיעוד, קריית ביוטק שתעסוק בחדשנות בתחום התרופות, בייצור תרופות – כל החיבור שיכול להיות בין האקדמיה, מערכת הבריאות ותעסוקה, שיהווה עוד עוגן בין-לאומי.
רוביק דנילוביץ: זה טוב למדינת ישראל שהנגב יהיה חזק.
רוביק דנילוביץ: אבל עכשיו צריך להחליט.
רוביק דנילוביץ: ה-RFI יצא לפני שנה וחצי ומאז אנחנו בהולד.
רוביק דנילוביץ: למה?
רוביק דנילוביץ: כי המדינה מתלבטת: איזו קופה?
רוביק דנילוביץ: אנחנו לא רוצים ממשלתי; אולי יבוא מישהו מבחוץ?
רוביק דנילוביץ: אולי די כבר?
רוביק דנילוביץ: אני אומר לכם ברמז ואחרי שבדקנו את הדברים – אני לא רוצה לפרט יותר מדי – לא בטוח שחייבים להוציא מכרז.
רוביק דנילוביץ: לא בטוח.
רוביק דנילוביץ: אם המדינה תחליט שהיא מקימה בית חולים ממשלתי, וב-RFI היו כמה הגשות מאוד מעניינות מצד בתי חולים – שניים לפחות – ממשלתיים, שאמרו:
רוביק דנילוביץ: אנחנו יכולים לא רק לקחת על עצמנו את המרכז הרפואי החדש שיוקם בנגב, אלא לתרום מהניסיון שלנו, מהתקציב שלנו ומכוח האדם שיש לנו.
רוביק דנילוביץ: זה יכול להיות גם win win, המדינה רק לפתוח את הראש, להקשיב ולראות איך מעבירים את זה לפסים קונקרטיים.
רוביק דנילוביץ: אבל כרגע אנחנו מתברברים.
רוביק דנילוביץ: אנחנו – עיריית באר שבע, יחד עם רמ"י, משרד הבריאות וועדת התכנון המחוזי שלנו – מתקדמים.
רוביק דנילוביץ: תיכף זה יהיה בהפקדה, השטח יאושר ונבוא אליכם ונגיד לכם: נו, מה קורה?
רוביק דנילוביץ: איפה התקציב?
רוביק דנילוביץ: מתי בונים?
רוביק דנילוביץ: איפה ההכשרה של כוח האדם?
רוביק דנילוביץ: אבל את זה אנחנו זועקים כבר כל כך הרבה זמן, תחליטו כבר.
רוביק דנילוביץ: ב-2015 החלטתם החלטת ממשלה, היה מספיק זמן במשך חמש שנים להחליט מה זה יהיה: של אחת הקופות?
רוביק דנילוביץ: זה יהיה בית חולים ממשלתי?
רוביק דנילוביץ: רוצים לעשות את זה משהו אחר?
רוביק דנילוביץ: אבל תחליטו כבר, זה לא ייפול מהשמיים ברגע אחד.
רוביק דנילוביץ: יש דבר שקשור בדבר שקשור בדבר; הרצון הגדול, הכמיהה, התשוקה של המון צעירות וצעירים ללמוד רפואה.
רוביק דנילוביץ: אז קודם כול, אפשר גם להגדיל את המכסות, יש מחסור במדינת ישראל.
רוביק דנילוביץ: זה דבר אחד.
רוביק דנילוביץ: דבר שני, אנחנו רוצים שהמדינה תאפשר לנו – וזה קיים במקומות אחרים בעולם – להחריג אחוז מסוים של צעירות וצעירים מקומיים, מאזור הנגב, ללמוד רפואה.
רוביק דנילוביץ: כי פוטנציאל ההישארות שלהם הוא גבוה.
רוביק דנילוביץ: הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן גוריון בנגב מאוד מבוקשת, אבל בסוף, אחרי שהם עושים את הסטאז' וצריכים למלא איפה הם רוצים לעבוד, אז הם רוצים בשיבא, הם רוצים באיכילוב והם רוצים במקומות אחרים.
רוביק דנילוביץ: אבל אנחנו רוצים שיהיה פוטנציאל מקומי, אז אנחנו באים למועצה להשכלה גבוהה ולמשרד הבריאות לעשות תוכנית משותפת – בואו נהיה קצת יצירתיים, כי אם על שתיים או שלוש נקודות לא מקבלים אותם אז אנחנו מפסידים אותם.
רוביק דנילוביץ: זה כוח אדם טוב, הוא חיוני, הוא חשוב.
רוביק דנילוביץ: אגב, במדינת ישראל חסרים גם שדות קליניים, ברגע שיהיה בית החולים החדש הוא ייתן אפשרויות לפתוח את הפקולטות למדעי הבריאות ליותר ויותר סטודנטיות וסטודנטים, במקום שייסעו לרומניה, הונגריה ואיטליה שיישארו פה.
רוביק דנילוביץ: אנחנו יודעים עד כמה הם חיוניים לנו כאן ועכשיו.
רוביק דנילוביץ: אני רוצה לומר עוד משהו, לצד נושא בית החולים.
רוביק דנילוביץ: אדוני היושב-ראש, חבריי היקרים, יש פערים שזועקים לשמיים והם יום-יומיים.
רוביק דנילוביץ: חוץ מהדברים שדיברנו עליהם, שהם מצילי חיים – הניתוחים והדברים הקריטיים, שזה באמת חמור – יש הרבה הורים לילדים אוטיסטים; אתם יודעים מה זה להשיג קלינאי תקשורת בנגב ובגליל?
רוביק דנילוביץ: בכלל, יש מחסור גדול במדינה.
רוביק דנילוביץ: אתם יודעים מה זה להשיג אנשי מקצוע בתחום הריפוי בעיסוק?
רוביק דנילוביץ: מה קורה לנו, כמדינה?
רוביק דנילוביץ: אנחנו לא רואים את הפערים האלה, שהולכים ומעמיקים?
רוביק דנילוביץ: למה לא מאפשרים ליותר מוסדות אקדמיים שיהיו יותר אנשי מקצוע?
רוביק דנילוביץ: הרי זה לא יקרה מהיום למחר.
רוביק דנילוביץ: כולנו רואים את הנתונים, מוציאים עוד דוח ביקורת, אבל בפועל לא נעשה שום דבר כדי שהפערים האלה יצטמצמו.
רוביק דנילוביץ: אין לנו, כראשי רשויות, תשובה לאבא, לאמא, עם ילד או שניים אוטיסטים שלא מקבלים טיפול.
רוביק דנילוביץ: חברים יקרים, זה פשע.
רוביק דנילוביץ: זה פשע שכולנו שותפים לו.
רוביק דנילוביץ: אנחנו מכירים את הנתונים, אבל אף אחד לא עושה שום דבר כדי לפתור אותם.
רוביק דנילוביץ: אדוני היושב-ראש, אני מבקש ממש, כי אתה גם איש הנגב: תגיעו כבר להחלטות.
רוביק דנילוביץ: מישהו צריך להגיד גם לראש הממשלה, גם לשר הבריאות, גם לשר האוצר – לכל השרים הרלוונטיים, שהם כולם אתנו – לחשב הכללי, שמדובר פה בחיי אדם.
שלמה קרעי: רוביק, הדברים ברורים.
שלמה קרעי: העלית כמה נקודות מאוד חשובות, למשל בסוגיה של כוח האדם המקומי.
שלמה קרעי: אנחנו אומרים את אותו דבר גם במעבר של קריית המודיעין לדרום, שאומרים שאנשי המודיעין לא יעברו.
שלמה קרעי: מעכשיו אנחנו דורשים להכשיר את הילדים שלנו, שכבר עוד כמה שנים יוכלו להתגייס ולמלא את התפקידים בחיל המודיעין שיהיה בדרום.
שלמה קרעי: לגבי בית החולים שיקום, בסוף המטרה היא השגת התקציב הזה, כי כמו ששמענו ממשרד הבריאות ומשאר הגורמים – ותיכף נשמע את משרד האוצר – שאם הממשלה מחליטה לשים עכשיו תקציב ולהקים בית חולים ממשלתי – פה זה נגמר ואפשר כבר לצאת לשטח.
שלמה קרעי: השאלה היא ממשלתי עדיף או מישהו אחר, outsource, שהממשלה לא תהיה אחראית על כל דבר.
שלמה קרעי: לפעמים זה טוב מבחינה מקצועית, את זה צריך לשמוע, אבל אם נתקעים ולא יודעים מה לעשות, הקמה של בית חולים ממשלתי הוא הפתרון שצריך לקדם.
שלמה קרעי: אנחנו כאן כדי לדחוף, ללחוץ, לדבר על זה עם ראש הממשלה ועם שר האוצר, ואני מאוד מקווה שמכאן תצא הבשורה.
שלמה קרעי: אתה אומר 2026–2027; לפי התוכניות זה היה צריך להתחיל לקום ב-2025.
שלמה קרעי: בינתיים אנחנו בדחיה קטנה.
שלמה קרעי: אם עכשיו נצא, אז יכול להיות בתוך שנה אפשר לצאת לשטח.
שלמה קרעי: אני שמח שכל כולך בתוך העניין הזה.
שלמה קרעי: אנחנו צריכים את אנשי המקום שידחפו מהצד שלהם.
שלמה קרעי: אתה ראש העיר שהיא בירת הנגב, אנחנו רוצים להפוך את הפריפריה, את הנגב, למרכז הארץ.
שלמה קרעי: אנחנו לא רוצים רק שכוח אדם מקומי יישאר בנגב, אנחנו רוצים שסטודנטים מהמרכז יעדיפו להישאר בנגב כי פה יהיה יותר טוב ופה המשרות, החיים והמגורים בנגב יהיה הרבה יותר טובים והרבה יותר משתלמים מאשר במרכז.
רוביק דנילוביץ: אדוני היושב-ראש, עוד משפט אחד, ברשותך.
רוביק דנילוביץ: היו כל מיני תוכניות של הטבות ותמריצים של האוצר ושל משרד הבריאות לתעדף מתמחות מתמחים.
רוביק דנילוביץ: אני חושב שהגיע הזמן לעשות תוכנית עשור.
רוביק דנילוביץ: עד שהמדינה תשלים את הפרויקטים הלאומיים הגדולים שלה – של מעבר צה"ל דרומה, התקשוב והמודיעין, תחבורה מהירה, כל מה שכולנו רוצים כדי שהנגב יהפוך להיות לעוגן מרכזי – חשוב שנחזיר חבילה של הטבות ותמריצים בתחום של מערכת הבריאות.
רוביק דנילוביץ: זה מאוד חשוב ויכול לסייע.
רוביק דנילוביץ: בעבר זה היה, וזה הצליח מאוד.
שלמה קרעי: תודה רבה, רוביק.
שלמה קרעי: נעבור לשמוע את רות רלבג, קופת חולים כללית.
רות רלבג: שלום לחברי הוועדה.
רות רלבג: גם אני רוצה להצטרף למברכים.
רות רלבג: מה יותר יפה מאיש הנגב שמתחיל את הישיבה הראשונה שלו בנושא הנגב והפריפריה, אז ברכות.
רות רלבג: אנחנו יושבים בנגב בהיקף של 62% בקהילה, וכמעט מלא בתחום האשפוז.
רות רלבג: אחד מבתי החולים המובילים בארץ הוא סורוקה, והוא מנוהל על ידי כללית עשרות בשנים.
רות רלבג: בוודאי הנוכחות שלנו שם, גם המעורבות בבית הספר לרפואה, היא בולטת וברורה גם בהכשרת כוח אדם מקצועי.
רות רלבג: התוכנית העתידית היא ל-2,000 מיטות, ואומרים 600 תחילה.
רות רלבג: אנחנו אומרים שסורוקה בגודל שלו יכול בהחלט לקלוט את 600 האלה, בוודאי ל-10–15 השנים הבאות, ואין ספק שזה יהיה היעיל ביותר.
רות רלבג: רציתי להתייחס למה שאמרו חלק מהאנשים.
רות רלבג: הפער איננו בתשתיות פיזיות, הוא איננו בבניינים, הוא איננו בציוד.
רות רלבג: הפער המרכזי הוא פער בכוח אדם, ואין שום ספק שבעניין הזה יש לכללית יתרון, כמי שמחזיקה שליש ממיטות האשפוז בארץ ומחזיקה - - -
שלמה קרעי: קשה לי לשמוע את הדבר הזה, רות, כי ששת ילדיי נולדו בסורוקה, ולא אחת ולא שתיים כשביקרתי, וגם בתקופת הלידה, יש הרבה מאושפזים במסדרון.
שלמה קרעי: אז אי-אפשר לומר שיש תשתיות מספיקות לכולם.
רות רלבג: חבר הכנסת קרעי, אני יכולה להגיד לך בצורה ברורה: את אותם תקציבים שרוצים לשים, אם ישימו חלק הרבה יותר קטן מהם בבית חולים קיים, תקבל את התועלת הגדולה ביותר.
רות רלבג: תסתכלו על אשדוד; הרי בית החולים באשדוד הוקם, בשנה הראשונה שלו, אחרי שהמדינה נתנה הרבה מאוד כסף ורישיונות – מה שלא נתנו 15 שנה לבתי חולים בכל הארץ נתנו לאשדוד – והוא היה ב-150 מיליון שקל גירעון.
רות רלבג: לא אכביד עליכם, אבל בעיית כלכלת הבריאות, הגירעון באשפוז והחוסר במקורות יצא בצורה מאוד בולטת עכשיו בקורונה, אבל נמצא על שולחן הכנסת והממשלה שנים רבות.
רות רלבג: אם אנחנו רוצים, בתקציבים שייתנו, לתת את התועלת הגדולה ביותר לתושבים, הדרך הכי נכונה היא לתת את זה דרך הכללית.
רות רלבג: אכן, הקול קורא שדיבר עליו נציג משרד הבריאות יצא, יצא גם לכללית.
רות רלבג: כללית התייחסה מאוד בהרחבה.
רות רלבג: אין שום ספק שיש לנו את הניסיון הבולט ביותר, את היכולת לתמוך בתהליך הזה גם בכוח אדם.
רות רלבג: כמו שאמרתי, אנחנו ממילא בזיקה מאוד מאוד עמוקה בדרום.
רות רלבג: התעסק בעניין הזה ראש העיר באר שבע, שיש צורך בבית חולים ממשלתי, כי הממשלה תביא יותר מקורות.
רות רלבג: הממשלה מסבסדת את בתי החולים שלה בצורה מאוד בולטת, זה דיון שהיה בוועדת הכספים באופן אינטנסיבי בשנתיים האחרונות, על הפער בין התקצוב הממשלתי לתקצוב שאיננו ממשלתי.
רות רלבג: אז להגדיל את הסבסוד הממשלתי ולהגדיל את הפערים מול בתי החולים של הכללית – אין בזה שום היגיון.
רות רלבג: הוא התייחס גם לירושלים; אני יוצאת שערי צדק, בירושלים אין בית חולים ממשלתי, יש בתי חולים ציבוריים.
רות רלבג: מה שיש לי להגיד בצורה ברורה לעניין יוספטל, שיש לו חיסרון של קוטן ומנוהל על ידי כללית; בצפון יש לנו את בית חולים עפולה, שנעשו בו השקעות מאוד מאוד גדולות בשנים האחרונות ונפתח בו לאחרונה מגדל אשפוז חדש.
רות רלבג: ראש העיר ערד דיבר על זה שכשהוא צריך לפתוח דיאליזה הוא מקבל תרומות.
רות רלבג: הבעיה איננה התרומה הפיזית להקמת הבניין, יש הרבה כספי תרומות.
רות רלבג: המגבלה האמיתית היא הגרעון התפעולי, הפער בכוח אדם.
רות רלבג: אם יבוא גוף חיצוני, כמו שהציע יושב-ראש הוועדה, כולו ילך לתחרות על כוח האדם הקיים.
רות רלבג: הוא רק יעלה את השכר, תושבי הנגב לא יקבלו ממנו שום דבר.
רות רלבג: לכן, תחת פיקוח ותחת תוכניות ברורות, שיהיה להן דין וחשבון, זו הדרך הנכונה להרחיב את מספר המיטות אופרטיבית כמעט מהיום למחר, בוודאי 2026–2027, באמצעות הרחבת סורוקה בהנחיית משרד הבריאות.
ניסן בן חמו: על פי החוקרים של משרד הבריאות, היעילות התפעולית של בתי חולים מעל 1,000 מיטות הולכת פוחתת.
ניסן בן חמו: כלומר הרעיון, לפחות על פי מה שאנחנו קוראים, הוא להגיע לבתי חולים יותר קטנים, יותר יעילים, ולא להגדיל בתי חולים קיימים ל-2,000 ו-3,000 מיטות.
ניסן בן חמו: זה על פי הנתונים של חוקרי משרד הבריאות.
שלמה קרעי: לא רק זה, בדוח ועדת אפק אוחזים בשני הדברים – גם מגדילים את סורוקה במאות מיטות, יש כאן תוספת של 300 מיטות לסורוקה, וגם הקמת בית חולים שני.
ניסן בן חמו: התייחסות נוספת: זה נראה כאילו פשוט כספי תרומות.
ניסן בן חמו: להקים את מרכז הדיאליזה שלנו בערד לקח שמונה שנים.
ניסן בן חמו: דווקא שם, במכרזים היו אנשים שרצו להפעיל ואמרו: תביאו את המבנה, אנחנו יודעים להפעיל את זה כלכלית.
ניסן בן חמו: לקח לנו שמונה שנים לבנות את התשתית, אבל עדיין הפערים הם גם תשתיתיים וגם של כוח אדם.
שלמה קרעי: אני חושב שאנחנו כבר לא שם, כבר עברנו את הרוביקון, חצינו אותו.
שלמה קרעי: רוב גורמי המקצוע וכל הגורמים הממשלתיים כבר בתוך העניין של הקמת בית החולים השני בנגב.
שלמה קרעי: חיזוק סורוקה גם כן חשוב, אנחנו לא רוצים לפגוע בבית החולים הקיים.
שלמה קרעי: כמובן, כמו שהזכיר רוביק ונדבר על זה גם בהמשך, נושא כוח האדם; אנחנו לא רוצים שיהיו מלחמות על הרופאים ושיהיו תנאים שונים.
שלמה קרעי: זה מאבק מקביל, אבל קודם כול צריך להקים את בית החולים הזה והשאר תוך כדי תנועה.
שלמה קרעי: תודה, רות.
שלמה קרעי: אני רוצה לעבור לטל פודים ממינהל התכנון.
שלמה קרעי: נשמח לשמוע לגבי הלו"ז לקידום התוכנית מבחינתכם.
טל פודים: שלום לכולם.