GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יגאל להב: זאת אומרת, אנחנו תקועים איפשהו מאחורה ויש פער אדיר בין הפריפריה למרכז.
יגאל להב: מקודם הפרופ' מהכללית סיפר לנו מה קורה במרכז.
יגאל להב: אין ספק – במרכז יש לילד מגרש - -
מירב בן ארי: סליחה, אתה גם במרכז הארץ.
מירב בן ארי: זה לא רחוק מ- -
יגאל להב: אני מנסה לקרוא לעצמי גוש דן מזרח אבל זה - -
מירב בן ארי: מה המרחק בינך לרעננה?
יגאל להב: 20 דקות אבל עם - - - בדרך.
יגאל להב: הורים לא נוסעים.
מירב בן ארי: עקרונית אתה במרכז אז אין סיבה - -
יגאל להב: לא אבל לא נוסעים.
יגאל להב: להניע היום רכב, יש לנו כמעט כל ערב אירוע ביטחוני, לא מגיע לתקשורת אבל אני אראה לכם - - - כל ערב - -
מירב בן ארי: כמה יש לך ברשימת המתנה?
רבקה אילוביץ: יש לנו קרוב ל-100.
קארין אלהרר: שכמה זמן ההמתנה?
רבקה אילוביץ: משתנה.
רבקה אילוביץ: תלוי אם את מצליחה - -
קארין אלהרר: בין לבין?
יגאל להב: חצי שנה.
רבקה אילוביץ: - - - קלינאית תקשורת זה הרבה יותר קשה להשיג - - -
יגאל להב: ובורחים.
יגאל להב: לא רוצים לבוא לעבוד כי אני משלם להם מעט כי במרכז משלמים להם יותר, בטח בפרטי, למה שהם - -
קריאה: רק בפרטי.
קארין אלהרר: הערת ביניים – הפרטי כרגע זה הפתרון היחיד שיש אם הורה לא רוצה לחכות בין חצי שנה ליותר.
קארין אלהרר: אני לא הייתי מוחקת את הפתרון הזה.
קארין אלהרר: ד"ר דוידוביץ' אני מבינה את הקושי, אבל אני מסתכלת על ההורים ועל מה הם יעשו מחר בבוקר.
קארין אלהרר: נגיד שזרמנו וביטלנו את ההחזרים הפרטיים מה קורה מחר?
מיכאל דוידוביץ: אבל את לא נותנת לנו אפשרות לשכור עוד ועוד עובדים כי הם לא רוצים לבוא - - -
מיכאל דוידוביץ: קשה עד בלתי אפשרי לגייס עובדים למערכת הציבורית.
מיכאל דוידוביץ: כולם יודעים היום שהנהירה היא החוצה, לא פנימה, כי יותר כדאי.
מיכאל דוידוביץ: ואין בדרום ואין בצפון, בעיקר בדרום, אנחנו אומרים נסיע אתכם הלוך ושוב על חשבון העבודה – לא רוצים.
מיכאל דוידוביץ: אפילו את זה הצענו.
מיכאל דוידוביץ: על חשבון השמונה שעות נסיעות עלינו ולא רוצים לבוא.
קארין אלהרר: אוקיי אני מסכימה איתך, השאלה מה קורה מחר בבוקר.
מיכאל דוידוביץ: אלה שבהחזרים שיישארו כי לא נפסיק להם טיפול באמצע.
מיכאל דוידוביץ: אז זה קודם כל, זה לא שמפסיקים למישהו טיפול.
מיכאל דוידוביץ: זה שאומרים עוד, בוא ניקח זמן שנדע שבאמצע 2019, שבהצעה זה היה סוף 2018, ההחזרים נגמרים.
מיכאל דוידוביץ: זה לא היום.
מיכאל דוידוביץ: תערכו לזה.
מיכאל דוידוביץ: כל מקצועות הבריאות יידעו שהדבר הזה הולך להיגמר.
קארין אלהרר: אתה אומר, אני לא מפסיק לכל אלה שכבר מקבלים היום.
קארין אלהרר: אז בעצם זה מטפלים פרטיים נכון?
מיכאל דוידוביץ: שיישארו אבל - -
קארין אלהרר: אבל הם עובדים אז למה שהם יבואו אליך?
מיכאל דוידוביץ: לכל טיפול יש התחלה, אמצע וסוף.
מיכאל דוידוביץ: אז הם יידעו שבעוד שלושה חודשים-חצי שנה הטיפול ייגמר ומה יהיה אחר כך – כבר לא תהיה להם את האפשרות.
מיכאל דוידוביץ: אז אני אומר בוא נעשה את זה לחצי שנה שהם יידעו שזה הולך להיגמר.
קריאה: זו בעיה מאוד קשה.
קריאה: זו לא הצעה כזו טובה - - -
קארין אלהרר: אני לא חיוויתי את דעתי.
קארין אלהרר: תמר חלף.
תמר חלף: יש לי שני ילדים עם בעיות הגייה.
תמר חלף: דיברתם לפני זה על תעדוף.
תמר חלף: הילדים האלה לא יכולים לקבל תעדוף.
תמר חלף: הילדה שלי המתינה קרוב לחצי שנה ביחידה ההתפתחותית בראש העין.
תמר חלף: אני לא יכולתי להמשיך לחכות מכוון שהתפטרו שם קלינאיות תקשורת ומרפאות בעיסוק.
תמר חלף: הלכתי עם הילדה לפרטי.
תמר חלף: לילדה יש בעיות מורכבות של הגיה, יש לה שיבושים בכל האותיות בהגייה.
תמר חלף: מעבר לזה, בנוסף, היא גם צריכה לקבל עכשיו טיפול רגשי בגלל שהיא המתינה קרוב לחצי שנה.
תמר חלף: היא הייתה צריכה לקבל את הטיפול הזה במיידי.
תמר חלף: היא נכנסת לגן חדש, לא מדברת עם הגננת ולא עם הילדים בגן וצריכה ללכת ליום הולדת ולא להשתתף ביום הולדת ולהיות לידי.
תמר חלף: גם הגדול שיש לו שיבושי הגייה, אמנם יותר קלים, גם לו יש בעיות עם טיפול רגשי.
תמר חלף: הילדים האלה לא יכולים להמתין, אני פה בשביל הילדים האלה.
קארין אלהרר: אלינור.
אלינור שוקר: נעים מאוד לכולם, כל הנכבדים.
אלינור שוקר: יש לי חמשה ילדים, שלושה מתוכם טופלו ביחידות, שני טיפולים מאוד מוצלחים, הטיפול השלישי נכשל בגדול.
אלינור שוקר: הבן שלי כשהוא היה ממש קטן הוא נקלע ונפל בין הכיסאות ויש לו לקות לא פשוטה – יש לו אפרקסיה, גם מוטורית וגם ורבלית.
אלינור שוקר: הוא צריך גם קלינאית תקשורת, גם ריפוי בעיסוק.
אלינור שוקר: אני פעמיים הייתי פה, פעמיים בכיתי את נשמתי ואחרי שנה מאוד מאוד קשה, מעייפת, מאכזבת, מטלטלת ובעיקר חוסר אונים שלי אני יכולה לומר שהילד פשוט לא מיצה את מה שמגיע לו.
אלינור שוקר: הוא לא קיבל את מה שהוא צריך.
אלינור שוקר: והפערים ישנם, וחבל, כי זה לא היה צריך לקרות.
אלינור שוקר: וכל הלב שלי עכשיו וכל משאלת לבי שזה לא יקרה לעוד ילדים.
אלינור שוקר: כי זה רק הולך ונהיה יותר ויותר חמור.
אלינור שוקר: ילדים גדלים, הבעיות לא מצטמצמות אם הן לא מטופלות, הן רק הולכות וגדלות.
אלינור שוקר: למה זה צריך לקרות?
אלינור שוקר: נכון, זה לא עניין של חיים ומוות, אבל זה דיני נפשות.
אלינור שוקר: זה נפשות צעירות.
אלינור שוקר: מה הוא אשם?
אלינור שוקר: כמו שאמרה תמר – אני לפעמים באמת מתביישת, אני מתביישת לפעמים ללכת ואני רואה את הילדים האחרים.
אלינור שוקר: אני רוצה לתת לו את העזרה שמגיעה לו בזכות.
אלינור שוקר: לא בלהתחנן ולא בלדרוש ולדפוק.
אלינור שוקר: מה, זה לא ברור, לא מובן?
אלינור שוקר: אני הלכתי כשהוא היה ממש קטן, הוא היה בן שנתיים וחצי וחיכיתי שמונה חודשים.
אלינור שוקר: והתחלנו את הטיפול והטיפול קרס בראש העין ושלחו אותי לכל מיני ערים אחרות.
אלינור שוקר: חלקם קצת עוד איכשהו זזו אבל טיפול אחד ממש נכשל לחלוטין שזה בלקות שהיא הכי קשה אצלו שזה השפה.
אלינור שוקר: ולי מאוד מאוד כואב על זה.
אלינור שוקר: את הנעשה אין להשיב.
אלינור שוקר: בבקשה מכם, תתחשבו בילדים אחרים.
אלינור שוקר: אל תמשכו את זה או תעזרו לילדים למען עתיד טוב יותר בשבילם.
אלינור שוקר: תודה.
קארין אלהרר: אני אתן לעוד שני דוברים ואנחנו נסגור כי אני רוצה גם להגיע לשורות תחתונות.
קארין אלהרר: יצחק לוין.
יצחק לוין: תודה ליושבת ראש ולפרופ' גרוטו, היום שמענו כאן בשורה אבל אליה וקוץ בה.
יצחק לוין: אם אנחנו נחשוב טוב אפשר להגיע לפתרון כלכלי הרבה יותר מצוין.
יצחק לוין: דיברת על 60, 80 מיליון שקל.
יצחק לוין: לדעתי אם ניקח את ה-50 מיליון שקל של ההחזרים ונסיט אותם לצד הציבורי נוכל להכניס שני עקרונות: החזר מינימום מהטיפול הראשון, לא מטיפול התוספת.
יצחק לוין: על ידי כך אנחנו נוכל לגרום לקיצור התורים, אפשר להכין תכנית כלכלית מאוד מצוינת.
יצחק לוין: ויש לזה חשיבות מיוחדת לתת לטיפול התוספת, זאת אומרת שאנחנו נצמצם את הגירעון אולי ב-20% של היחידות הקיימות, גם של הגדולות וגם של הקטנות.
יצחק לוין: זו חשיבה לא נכונה ואם הצלחנו להגיע בתבחינים למצב של טיפול מינימום אדרבה.
יצחק לוין: דבר נוסף, בוועדה הזאת שמשרד הבריאות לא ידע מה החוק שלה, אבל ברור שחייבים למצוא לזה פתרון מיידי – חייבת להיות נציגות של הפורום להתפתחות הילד ועל ידי זה נחסוך בכל הדיונים את כל המסע שנעשה כאן כי אנחנו כל פעם חוזרים ברובנו על הדברים האלה.
יצחק לוין: למעשה אנחנו אומרים תודה רבה אבל אליה וקוץ בה.
יצחק לוין: בואו תחשבו אחרת - - - בהצטרף לפרופ' - - - לעשות בהדרגתיות את ההחזרים, לא לסתום את זה לגמרי.
יצחק לוין: וכך כל הכסף הזה וכל העובדים יחזרו בחזרה ליחידות ויבינו שלא מרוויחים 300 שקל, אפשר להסתפק במחיר סביר ולעשות תכניות יפהפיות למען הילדים.
יצחק לוין: אחיה גם כן עומד בשנת 19' לקבל החלטה גורלית לגבי ההמשך שלו.
יצחק לוין: קחו בחשבון שהוא נותן 33,000 טיפולים.
קארין אלהרר: ד"ר תרצה יואלס
תרצה יואלס: אני מאוניברסיטת חיפה.
תרצה יואלס: אני מאוד מודאגת מהדברים שנשמעים פה גם מבחינת העדכון המחקרי.
תרצה יואלס: תעדוף – אפילו ילד שיש לו טונוס שרירים נמוך ההשלכות של זה אחר כך הן אדירות אם הוא לא מטופל בזמן.
תרצה יואלס: החל מהשלכות של התפתחות מוחית – הרי הנוירולוגיה יודעת שאנחנו מדברים על 1000 טריליון הקשרים נוירולוגים שנעשים בשלושת השנים הראשונות לחיים של ילדים.
תרצה יואלס: אנחנו גם יודעים חד משמעית שכאשר יש עיכובים התפתחותיים לא נוצרים הקשרים האלה.
תרצה יואלס: אז מה אנחנו נותנים יד פה – בתעדוף לזה שיהיו ילדים שמלכתחילה אנחנו נסתכל עליהם ונגיד: לא נורא אם לא תמצה את הפוטנציאל שלך כי אנחנו בתעדוף.
תרצה יואלס: זו אמירה.
תרצה יואלס: ישנן היום מגמות - - -
קריאה: זו לא האמירה - - -
תרצה יואלס: ישנה חוקרת גדולה שעמדה בראש ה-SRCD – Society for Research in Child Development, הורוביץ, שישבה ועמדה מול 4000 אנשים ואמרה: ילד מורכב.
תרצה יואלס: אני יכולה לראות ילד שיש לו בעיית טונוס אבל יש פה הרבה מעבר לבעיית טונוס ויש פה הרבה מעבר לעוד כל מיני בעיות שעל פניו כשאני אראה אותו בגיל חצי שנה אז אני אראה משהו מאוד ספציפי, אבל אחר כך זה יתפתח למשהו הרבה יותר מורכב.
תרצה יואלס: זה להיות שותף פעיל לכך שילדים לא יקבלו את הצ'אנס שמגיע להם מבחינה התפתחותית, ואנחנו נעשה סלקציה ונחליט מי מגיע לו, מי לא מגיע לו ואיך מגיע לו.
תרצה יואלס: היום אני מציעה לכל המכובדים שיושבים פה לקרוא את Zero to three, אחד הדברים החזקים שיש היום בתחום המחקרי ולהבין גם איך עובדים במדיניות פוליטית לטובתם של ילדים ולא לרעתם, ולהגיד זה פחות שווה וזה יותר.
תרצה יואלס: כל הילדים שווים.
קארין אלהרר: בראשית הדברים להודיע כבר כעת שבסוף דצמבר ייערך דיון מעקב, מכוון שמשרד הבריאות התחייב עד תחילת דצמבר שיהיו לו כבר תכניות עבודה – לומר לנו כמה כסף יש, איך הוא יחולק וכו', עד סוף דצמבר, יהיה דיון מעקב.
קארין אלהרר: אני מבקשת לקבל עד אז ממשרד הבריאות את התכניות שקשורות בהתפתחות הילד.
קארין אלהרר: אני רוצה כבר בזמן הקרוב לקבל תשובה לגבי היחידות שנמצאות כרגע בסכנת סגירה.
קארין אלהרר: שלא נשלה את עצמנו, שבוע הבא יש בחירות לרשויות, וכולנו מבינים שיש יחידות שלא נסגרות רק בגלל שלא רוצים לעשות מצב רוח לא טוב לתושבים לפני הרשויות.
קארין אלהרר: ואנחנו עדיין צריכים לתת להם פתרון.
קארין אלהרר: הפתרון שניתן כאן על ידי משרד הבריאות בעניין הזה – צר לי, הוא לא פתרון טוב.
קארין אלהרר: הוא פתרון שאומר נראה מה יהיה, דברו איתנו.
קארין אלהרר: זה לא פתרון טוב.
קארין אלהרר: אני רוצה פתרון כרגע.
קארין אלהרר: הם גם צריכים לעשות פתרון, הם גם צריכים להבין אם הם יכולים להעסיק אנשי מקצוע, מה הרמה של אנשי המקצוע שהם יכולים להעסיק.
קארין אלהרר: איך בנאדם אמור לכלכל את צעדיו בלי שיש לו את הבסיס.
קארין אלהרר: כרגע אין שום בסיס לדבר הזה.
קארין אלהרר: אני מבקשת לקבל את הדבר הזה.
קארין אלהרר: ואני רוצה לעדכן, הוועדה תעדכן את המוזמנים כאן שהביעו דאגה ואת היחידות ברשויות המקומיות.
קריאה: רק אם אפשר לבקש שתהיה ישיבה שנוגעת לנקודות שעלו בדוח ביחס למערכת החינוך.
קארין אלהרר: הישיבה הבאה תתייחס גם לזה.
קארין אלהרר: את הישיבה כאן בגלל המצוקה ולוח הזמנים המאוד מאוד קשוח ייחדנו למשרד הבריאות.
קארין אלהרר: וכמובן שיש קשר עם משרד החינוך והקשר גורדי בעניין הזה, אין פה שאלה, הדיון הבא יעסוק גם במשרד החינוך.
קארין אלהרר: תודה רבה לכולם שהגעתם.
קארין אלהרר: ושוב, משרד הבריאות, אנחנו בודקים.
מירב בן ארי: אני פותחת את ישיבת הוועדה לענייני ביקורת המדינה.
מירב בן ארי: היום ה-23 באוקטובר 2018, י"ד בחשוון, תשע"ט.
מירב בן ארי: הנושא הוא הטיפול באנשים עם אוטיזם במערך בריאות הנפש – דו"ח מבקר המדינה 68ג': מערך האשפוז בבתי החולים הממשלתיים לבריאות הנפש.
מירב בן ארי: אני אדבר רק בדקה, אני אתן לנציגי המבקר לסקור את הדברים.
מירב בן ארי: כל הנושא הזה שאנחנו בטח ניגע בו, גם אתמול דיברו איתי, גם קראתי את מה ששלחתם במייל.
מירב בן ארי: הנושא הזה של תחלואה כפולה ואיך בעצם המדינה מתמודדת או לא מתמודדת הוא נושא שאני עוסקת בו בכלל בכיוון אחר.
מירב בן ארי: אני יו"ר ועדת המשנה לצעירים חסרי בית, והרבה פעמים אני מוצאת צעירים שמתפקדים מצוין ומוצאים את עצמם בכל מיני מקומות של בריאות הנפש.
מירב בן ארי: כי איכשהו המוסד לא יכול להתמודד והייתה התפרצות מסוימת ופתאום הוא מצא את עצמו במקום שהוא לא אמור להיות בו אם היה מקבל טיפול נכון.
מירב בן ארי: לכן אני מגיעה קצת מכובע אחר, אני גם עוסקת הרבה בכל הנושא של תחלואה כפולה.
מירב בן ארי: אז קראתי וקצת - - - כמובן, להבדיל, בנושא של אוטיזם.
מירב בן ארי: אבל עדיין הנושא כאן – אנחנו בטח נדון וחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, חברתי, נמצאת פה – הוא באמת לבוא ולבחון האם באמת המדינה מסוגלת להתמודד עם אותן תופעות בלי, בעיניי - - - אני כבר אומרת שאני לא אובייקטיבית כי אני לא חושבת, לפחות במקרים, בטח אצלי שאני עוסקת בחסרי בטח, אבל בטח במקרים של אוטיזם, האם מערך בריאות הנפש הוא המקום המתאים.
מירב בן ארי: אני כבר מודה ושמה, מה שנקרא, למען הסר ספק, אני חושבת שהרבה פעמים אנחנו מוצאים את החבר'ה שנמצאים שם ולדעתי, שלא לצורך.
מירב בן ארי: זו מילה שלי בעניין.
איילת נחמיאס ורבין: הייתה הכרעה ערכית בעניין - -
מירב בן ארי: נכון, אבל היה לי חשוב כי אני מגיעה ממקום אחר ולצערי, גם שם נחשפתי לתופעה הזאת.
מירב בן ארי: ולכן אני כבר אומר שאמרתי את דעתי, שוב, בדקה.
מירב בן ארי: בבקשה, דן בנטל.
דן בנטל: מפאת חשיבות הנושא מבקר המדינה עסק בו פעמיים בשנים האחרונות: פעם אחרונה פרסמנו דוח ב-2018, ממש לפני חצי שנה.
דן בנטל: לפני זה היה דוח גדול בשנת 2010.
דן בנטל: מדובר בכ-15,000 אוטיסטים שרשומים במשרד הרווחה.
דן בנטל: ואנחנו נגענו במספר סוגיות ואני אציין את העיקרים שבהם.
דן בנטל: הנושא הראשון הוא מחסור במיטות.
דן בנטל: משרד הבריאות הגדיר שתי מחלקות כיחידות ארציות לטיפול בנכי נפש המאובחנים עם אוטיזם.
דן בנטל: באברבנאל שמיועד לגילאי 21-12 עם תקן של 15 מיטות, אבל בפועל יש רק 10.
דן בנטל: ואיתנים זה המקום השני שמיועד לבוגרים בני 21 ומעלה, שם תקן של 20 מיטות, אבל בפועל יש 14 מיטות.
דן בנטל: וזאת כי המבנה הפיזי של שתי המחלקות אינו מסוגל להכיל את מספר המיטות הנדרש.
דן בנטל: כבר מ-2010 האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות העלה להנהלת המשרד כי צריך תוספת מיטות.
דן בנטל: עד לסיום מועד הביקורת לא הוספה אפילו לא מיטה אחת.
דן בנטל: בעקבות מחסור זה נוצרים תורי המתנה ארוכים לאשפוז במחלקות הייעודיות שיכול לנוע בין ימים בודדים לחודשים ארוכים.
דן בנטל: באין פתרון אחר, כפי שאמרה יושבת הראש, חלק מאושפזים במחלקות פסיכיאטריות שאינן מתאימות להם או ממתינים בביתם או בהוסטל שבו הם דרים.
דן בנטל: הנושא השני שהעלינו הוא הנושא של תקן כוח האדם.
דן בנטל: המחלקות באברבנאל ובאיתנים מוגדרות כמחלקות ממושכות, ולכן תקן כוח האדם שלהן מותאם להגדרה כזו.
דן בנטל: אולם בפועל בשל מאפייני המאושפזים הן מתפקדות כמו מחלקות פעילות ולא כמחלקות ממושכות, ולכן זקוקות לתקן כוח אדם גדול בהרבה, ואף להוספת תקנים למטפלים במקצועות הבריאות.
דן בנטל: היה ניסיון של שני בתי החולים לפנות למשרד הבריאות להגדיל את התקנים בהתאם לצרכים, אך דבר לא קרה.
דן בנטל: הם פנו לחטיבת בתי החולים החדשה שקמה במשרד שאחראית על בתי החולים האלו ולא נענו.
דן בנטל: הנושא הבא הוא מחסור במחלקות ייעודיות לילדים עד גיל 12.
דן בנטל: יש רק שתי מיטות ייעודיות בכל הארץ, אחת באיתנים והשנייה בנס ציונה.
מירב בן ארי: מיטה אחת ומיטה אחת?
דן בנטל: אחת פה ואחת פה.
דן בנטל: זה הכל.
איילת נחמיאס ורבין: זה רק אוטיסטים ובגילאים האלה.
דן בנטל: בעקבות כך נוצרת המתנה שעשויה להימשך חודשים.
דן בנטל: מדובר במועד הביקורת האחרון באוגוסט 2017, חמשה המתינו.
דן בנטל: זה לא בסדר.
דן בנטל: נושא ההוסטלים – שהוא תחליף מצוין לאשפוז בבתי חולים.
דן בנטל: לגבי אברבנאל – בשנת 2005 הוחלט במנהל תכנון פיתוח ובינוי מוסדות רפואה במשרד הבריאות להקים הוסטל באברבנאל שיפעל בשיתוף משרד הבריאות והרווחה ויכלול 30 מיטות שיועדו לנוער ובוגרים.
דן בנטל: עד מועד סיום הדוח ההוסטל לא הוקם.
דן בנטל: ההערה הזאת כבר הייתה רלוונטית ב-2010, חזרה עכשיו ב-2018.
דן בנטל: באיתנים, לגבי ההוסטל, במאי 2011 החליטו המנכ"לים של משרדי הבריאות והרווחה על מתן מענה משותף ומיידי באמצעות הפעלת ההוסטל שישמש מסגרת ייעודית ל-12 בוגרים המאובחנים עם אוטיזם.
דן בנטל: ביולי 2017 ההוסטל נמצא בשלבי שיפוץ אחרונים אך טרם פורסם מכרז להפעלתו עקב דיון בין חטיבת בתי חולים, אותה חטיבת בתי חולים שאחראית על בתי החולים הפסיכיאטרים, לבין משרד הרווחה בנושא תקינת כוח אדם, שגם האוצר פה ברקע צריך לתת אישור, אז זה תקוע.
דן בנטל: נשמע אולי דברים חדשים.
דן בנטל: הערנו למשרד הבריאות והרווחה שאין די בכוונות - -
מירב בן ארי: כשאתה אומר עד לרגע שיצא הדוח עד מתי- - -
דן בנטל: עד למאי 2018, חצי שנה.
מירב בן ארי: חצי שנה זה הרבה זמן.
מירב בן ארי: בוא נראה.
דן בנטל: הערנו למשרד הבריאות והרווחה כי אין די בכוונות ובתכנון לטווח ארוך.
דן בנטל: על משרד הבריאות לאתר פתרונות שיקלו מיידית את המצוקה הקיימת, הן באמצעות שינוי הגדרת סוג המחלקות מממושכות לפעילות, והן באמצעות שיפוץ מהיר של מבנים קיימים והרחבת מספר המיטות שבהם עד לתקן הקיים לפחות.
דן בנטל: כמו כן, עליו לקדם בשיתוף משרדי הרווחה והאוצר תכנית סדורה ומדורגת למתן פתרון מגורים מלא למאובחנים עם אוטיזם, שאינם יכולים להתגורר בבתיהם, אך אין צורך לאשפזם בבתי חולים.
מירב בן ארי: זה עד גיל 18 או שגם - -
דן בנטל: גם וגם.
דן בנטל: מעל 21, התייחסנו לכל - -
מירב בן ארי: כשאתה אומר בסוף על אוטיזם שלא יכולים לגור עם - -
קריאה: הוסטל, לתת להם פתרונות - -
מירב בן ארי: הוסטלים, תאמיני לי, זו המומחיות שלי.
איילת נחמיאס ורבין: בתים לחיים, גם בזה יש מחסור.
איילת נחמיאס ורבין: חברתי מירב בן ארי יודעת שאנחנו תמיד נקרעות פה בין דיונים, אבל לדיון הזה אני החלטתי שאני מוכרחה לבוא, למרות שאני צריכה להיות בדיון שלי בעוד 20 דקות.
איילת נחמיאס ורבין: אני ישבתי עם מבקר המדינה בעצמו על מצב מערך בריאות הנפש במדינת ישראל ועל מצבם של בתי החולים, ביקרתי גם עם אדמית רוזנצוייט וביקרתי גם בעצמי במחלקת ילדים, מי שמכיר, גם באיתנים וגם בגהה.
איילת נחמיאס ורבין: בעניין אוטיסטים המדינה עושה עוול שהוא פשוט, בעיני, בלתי נסבל.
איילת נחמיאס ורבין: לפני כמעט 40 שנה, וזה מדהים כי אנחנו מציינים השבוע את יום הזיכרון ליצחק רבין, חזרה לאה רבין מאמריקה, בגלל ביקורים שהיא עשתה בהוסטלים לחיים באמריקה וראתה שם אוטיסטים, התעניינה לדעת איך האוטיסטים מוחזקים במדינת ישראל.
איילת נחמיאס ורבין: גילתה שהאוטיסטים במדינת ישראל מוחזקים סגורים בבתי חולים לחולי נפש ואמרה איך זה יכול להיות.
איילת נחמיאס ורבין: וככה באה אלו"ט לעולם, ככה נולדה אלו"ט.
איילת נחמיאס ורבין: ובסופו של דבר אנחנו יודעים שאלו"ט, למעשה, הייתה האלטרנטיבה למדינה במובן של איך מייצרים פתרונות לאוטיסטים, אגב, בכל הגילאים, מגני - - - ועד הוסטלים לחיים, מעופרים ועד בית לאה בחולון.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת להגיד, אני לא רופאה פסיכיאטרית ואני לא יודעת להגיד האם – אתם יודעים, הרבה פעמים כשאנחנו מבקרים את האנשים, במיוחד אלה שסגורים בבידודים לשנים ארוכות אנחנו קוראים באבחון שלהם שיש להם קווים אוטיסטים.
איילת נחמיאס ורבין: אני היום יודעת, היום יש הרבה יותר מומחיות, הרבה יותר יודעים, יודעים לאבחן בגיל הרבה יותר צעיר.
איילת נחמיאס ורבין: יש את המנעד מאספרגר ועד אוטיזם בתפקוד מאוד מאוד נמוך של אנשים שבאמת קשה להם מאוד להשתלב.
איילת נחמיאס ורבין: מי שראה אתמול, אגב, ילד מדהים שיונה לייבזון נתנה לו אור, פשוט אי אפשר להאמין, ילד פלא, ילד אוטיסט, כנראה בתפקוד מאוד מאוד גבוה, מאוד מאוד מוכשר, מוזיקאי מחונן, כל מה שאת לא רוצה, הולך בעולם ובישראל ומסביר על מה זה אוטיזם, ומסביר שזאת לא לקות, זה שוני.
איילת נחמיאס ורבין: מי שהולך לבתי החולים האלה – אומר לעצמו, איך באמת מייצרים את האבחנה כך שאנשים שיש להם אוטיזם לא יסבלו כתוצאה מכך פעמיים בזה שהם יהיו מוחזקים במקומות שאינם מתאימים להם.
איילת נחמיאס ורבין: פה בעיניי העוול הגדול שעושה המדינה, גם בזה שהיא לא מקימה את ההוסטלים בבתי החולים כפי שהיא התחייבה וגם בזה שהיא לא שותפה מספיק להקמתם של יותר מוסדות מתאימים ורלוונטיים.
איילת נחמיאס ורבין: מי שעוקב, ואני יודעת שאת עוקבת, רמי ורד למשל, קומיקאי שיש לו בן אוטיסט מעל גיל 21 לא יכול היה לקבל מקום לתעסוקה לבן שלו במשך חצי שנה עכשיו כי בפתח תקווה לא היה.
איילת נחמיאס ורבין: מה לעשות איתם?
איילת נחמיאס ורבין: ואלה אנשים שמחזיקים את הילדים בבית.
איילת נחמיאס ורבין: את אותם אלה שנשארים ילדים גם בבגרותם.
מירב בן ארי: אלה אנשים גם שיש להם את האפשרות לכתוב.
איילת נחמיאס ורבין: את יודעת מה, זה באמת מזל גדול כי אתה אומר לעצמך: בסוף בזכות האנשים האלה שנותנים לזה אור, תסלחי לי, להבדיל אלף הבדלות מנושאים אחרים שאנחנו עוסקות בהם, שחיים היו כרוכים בהם.
איילת נחמיאס ורבין: לפעמים אלה הדברים שבסופו של דבר מייצרים פתרונות.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא יכולה לדמיין לעצמי שאוטיסטים במדינת ישראל אלמלא אשת ראש הממשלה דאז הייתה לוקחת את זה כבייבי הפרטי שלה, כאיזה מן משימת חיים כזאת.
איילת נחמיאס ורבין: ולכן, אני ממש ממש מבקשת, הדוח שלכם בעיניי הוא דוח קשה ביותר והוא מתחבר, לצערי, להרבה מאוד נושאים שאנחנו מטפלים בהם בכל מה שנוגע למערך בריאות הנפש.
איילת נחמיאס ורבין: ושוב, מי שהולך לבתי החולים, ואתם נמצאים שם ואני ישבתי איתכם, אני תמיד יוצאת משם בדמעות.
איילת נחמיאס ורבין: לא רק על האנשים, על המצב, על התקנים, על המצב הפיזי.
איילת נחמיאס ורבין: ובואו נגיד את האמת, אני אסיים במשפט הזה, מירב, כי מאוד חשוב לי לומר אותו – לבריאות הנפש אין ספונסרים, אין פטרונים, אין מישהו שרוצה שהשם שלו יהיה כתוב בגדול: כאן נתרם על שם.
איילת נחמיאס ורבין: אין, אין.
איילת נחמיאס ורבין: מעטים, מעטים, כאלה, באמת, לצערנו.
איילת נחמיאס ורבין: גם מאותם בעלי הון שמוכנים, בדרך כלל יש להם איזושהי נגיעה אישית, אחרת אין מצב כזה.
איילת נחמיאס ורבין: ולכן המדינה היא הספונסר, היא הפטרון, היא זאת שצריכה לדאוג לאנשים והיא חייבת לדאוג לזה שאנשים שלא צריכים להיות במוסדות האלה ולא יהיו בבידודים ולא יהיו בקשירות, לא יהיו במקומות האלה.
איילת נחמיאס ורבין: אני מקווה שאנחנו קצת קצת הקול שלהם היום.
מירב בן ארי: אלו"ט, אביגיל דר.
אביגיל דר: אני חברת הנהלה באלו"ט, אני אימא של בוגר עם אוטיזם.
אביגיל דר: אוטיזם יכול להיות קצת שונות, הוא יכול להיות לקות מאוד מאוד קשה.
אביגיל דר: צריך לחשוב במושגים של הילדים שלנו, מגיעים למקום, לכל מקום שהבעיה המרכזית שלהם היא היכולת שלהם לתקשר את מה שהם מרגישים.
אביגיל דר: יש בג"ץ שאומר שהמקום של האוטיסטים הוא לא בתחום בריאות הנפש, אני יכולה להסכים איתו, אבל מצד שני העובדה שרובם מטופלים בתרופות פסיכיאטריות, ולכן חייבת להיות מעורבות של גורמים רפואיים, רופאים ומומחים.
אביגיל דר: ובעיניי המקום לעשות שינוי הוא שיתוף פעולה של משרד הבריאות ומשרד הרווחה.
אביגיל דר: כי נכון – האוטיסטים, מרביתם, מקומם לא במחלקות פסיכיאטריות בבתי החולים לחולי הנפש.
אביגיל דר: יותר נכון ללכת בגישה של מסגרות לאיזון וחלופות אשפוז שיתנו מענה מקצועי.
אביגיל דר: כי גם הורים שהגיעו לסוטריה ושילמו 20,000 ₪ עם ילדים אוטיסטים אמרו להם שם אנחנו לא יודעים לטפל באוטיזם.
אביגיל דר: בהוסטלים של אלו"ט או בכל הוסטל היכולת להחזיק אדם במצב משבר נגזרת גם מתקציב.
אביגיל דר: תתקצבו אדם במשבר בכוח אדם של 1:1 ותראו כמה אפשר להמשיך להחזיק אותו בהוסטל בכמה חודשים שהוא איבד את האיזון שלו.
אביגיל דר: אני רוצה רגע להאיר את הזווית השנייה.
אביגיל דר: אני חשופה מעבר לבן הפרטי שלי להרבה מאוד אוטיסטים עם מה שאנחנו קוראים בעיות התנהגות ומצבי משבר.
אביגיל דר: למה – כי אני מקדמת את ההתוויה ומלווה הרבה מאוד משפחות בטיפול בקנאביס רפואי.
אביגיל דר: אני לא מדברת פה על הקנאביס הרפואי, אני מדברת על קבוצה מאוד גדולה של הורים שמגיעים למקום הזה ממקום של אין ברירה ואין חלופה תרופתית.
אביגיל דר: ולכן אני חשופה אליהם במיוחד.
אביגיל דר: ומה שאני רואה זה שאנחנו יכולים לפוצץ אותם בתרופות ואנחנו יכולים לפוצץ אותם בקנאביס, אבל אם אנחנו לא נותנים להם סביבה מיטיבה זה לא יעבוד.
אביגיל דר: זה לא יעזור והם ייקלעו כל הזמן למשבר.
אביגיל דר: הבן שלי, עברתי איתו שנים של גיהינום.
אביגיל דר: אני מסירה חיסיון רפואי, ד"ר נחום כץ יכול לספר לכם, הוא נמצא פה.
אביגיל דר: עברנו איתו אשפוז בית של חודשיים וחצי בלי יכולת לעבוד, שלושה מבוגרים על בחור בתהליך של גמילה מתרופות.
אביגיל דר: אני לא חושבת שרוב ההורים יכולים לעמוד בזה.
אביגיל דר: הבן שלי היום במצב מצוין, מאוזן, מרוצה, מקסים.
אביגיל דר: הוא מטופל אמנם בקנאביס אבל זו לא הנקודה.
אביגיל דר: הנקודה היא שהצלחנו לייצר לו מסגרת עם יחס כוח אדם יותר גבוה.
אביגיל דר: וכשקשה לו יש איש צוות שיהיה איתו ולא יטריף את כל האחרים.
אביגיל דר: חלק גדול מהסיפור זה טיפול מקצועי ומספיק צוות לדאוג להם כשהם במצבי משבר.
אביגיל דר: תודה.
מירב בן ארי: עורכת דין אילת דיין מאלו"ט גם רצית להוסיף.
אילת דיין: רציתי להציף פה את הבעיה.
אילת דיין: אני מתחברת לכל מה שאמרתם, המטרה שלנו היא כמובן שהם לא יגיעו למחלקות, שיהיו מענים בקהילה.
אילת דיין: אבל גם כאשר נקלע אדם עם אוטיזם – בין אם זה ילד, בין אם זה נער ובין אם זה מבוגר – לנקודת משבר שבה הוא חייב את הטיפול האינטנסיבי של מספר חודשים שבו יעשו לו איזון תרופתי, יתנו לו טיפול התנהגותי אינטנסיבי ויוכלו להחזיר אותו לקהילה, גם כשהוא כבר מצליח להיכנס למחלקות המחלקות לא מתאימות.
אילת דיין: המחלקות לא מתאימות כי אין מספיק מיטות, אין סטנדרט אשפוז ראוי לאנשים עם אוטיזם, לא קבוע כמה צוות רפואי צריך, כמה אחים, כמה סניטרים, כמה מטפלים פארא רפואיים, כמה מנתחי התנהגות.
אילת דיין: כמו ששמעתם, המחלקות עדיין פועלות כמחלקות כרוניות, צריך לשנות את התקנון למחלקות אקוטיות כדי שבאמת הם יוכלו לקבל את המענה הזה.
אילת דיין: צריך להבין, ברגע שהמחלקה לא מתפקדת כמו שהיא צריכה – אין לה את הכלים לתת לאדם, את מנתח ההתנהגות, את הסניטר, את הפעילויות פנאי (אין להם אחרי הצהריים פעילויות פנאי, הם פשוט יושבים שם.
אילת דיין: אנחנו שמים שם מדריכים לפעמים כדי לתת להם כן מענה) – אז האשפוז מתארך שלא לצורך.
אילת דיין: במקום שזה יהיה אדם שנקלע למשבר, מגיע לאשפוז קצר טווח – איזון, טיפול וחזרה לקהילה, האשפוז מתארך ומתארך.
אילת דיין: זה עוד בהנחה שהוא הצליח לקבל מקום בתוך המחלקות ולא נשאר בהוסטל או בבית של ההורים שלו כי אין מקום בשבילו.
מירב בן ארי: משרד הבריאות, בבקשה.
בלה בן גרשון: אני מנהלת מחלקה לאוטיזם וימשיך אותי ד"ר דורון תודר שהוא גם שותף לנושא.
בלה בן גרשון: אני רוצה לעשות טיפה סדר ולהסביר.
בלה בן גרשון: אני חושבת ש- - - הזאת מאוד מאוד חשובה וזה תמיד מקדם עוד צעד קדימה.
בלה בן גרשון: אנחנו מדברים פה על כמה שלבים.
בלה בן גרשון: משרד הבריאות אחראי על טיפול בילדים עד גיל 18 והוא נותן שם את כל הקטע האמבולטורי ובתוך המסגרות כדי למנוע את האשפוזים שעוד רגע נדבר עליהם.
בלה בן גרשון: אז יש לנו מערך אחד שהוא שייך למשרד הבריאות שזה ילדים בתוך הגני - - - וזה מערך אחד שמשרד הבריאות אחראי עליו.
בלה בן גרשון: מעבר לכך יש גם את המערך בתוך קופות החולים שגם שם משרד הבריאות הוא רגולטור כדי שילדים שלא נמצאים בגני תקשורת ובמעונות יום שיקומיים יקבלו טיפול נוסף שהוא בתוך קופות החולים.
בלה בן גרשון: זה עד גיל 18.
בלה בן גרשון: מעבר לגיל 18, משרד הבריאות אחראי על אשפוז עבור ילדים או מבוגרים אוטיסטים שהגיעו למצב שדורש אשפוז ואין לנו שום אופציה אחרת.
בלה בן גרשון: כל מה שקשור לתעסוקה או למגורים טיפוליים וכו'- -
מירב בן ארי: אני רוצה רק שתתייחסי למה שקשור אלייך בדוח המבקר – על התעסוקה, השיקום, שהנציגויות של המשרד יעשו את עבודתם.
מירב בן ארי: תדברי על האחריות שלך ממה שהציג דן.
בלה בן גרשון: אני רק מנסה להגיד שכל מה שקשור לא לאשפוז באופציות ופתרונות של דיור לאוטיסטים זה בתוך משרד הרווחה- - -
מירב בן ארי: אני יודעת, תאמיני לי, אני מכירה את משרד הרווחה - -
מירב בן ארי: יש לה והם יסבירו, הם בסדר שלי.
מירב בן ארי: תגידי לי רק ממה שנאמר כאן מה באחריות שלך שיפרתם.
בלה בן גרשון: באחריות המשרד, באחריותי, יש את האשפוז.
בלה בן גרשון: האשפוז הוא לילדים, מתבגרים ומבוגרים.