GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ד.ע.: אובחן בגיל מאוחר מכוון שחזרנו כמה פעמים לפסיכולוגים והתעקשנו שיש בעיה.
ד.ע.: והם בסופו של דבר אחרי שהתעקשנו אחרי אינספור פעמים הוא אכן אובחן כאוטיסט בתפקוד גבוה.
ד.ע.: לאחר מכן, מכוון שכנראה הפסיכולוגיה לא בדיוק הייתה מותאמת לתקשורת הם המליצו לנו על מרכז אחר - - - מטופלים.
ד.ע.: לכן הלכנו לטיפול אצל פסיכולוגית ובגיל 14 ראינו שיש התדרדרות מאוד רצינית במצב שלו ואמרנו לה, יש התדרדרות במצב של ד., אנחנו חושבים שאנחנו צריכים לקבל מענה אחר.
ד.ע.: לא, זה לוקח זמן עד שיש אינטק, עד שיש מגע, עד שיש - - - אחרי שהתעקשנו חצי שנה הוא קיבל - - - אפרופו ברכות – בברכת המזון לספרדים שימו לב לרחמן, הרחמן ייתן לנו רפואה שלמה, בריאות הנפש ובריאות הגוף.
ד.ע.: בריאות הנפש קודם לגוף שנדע שיש גם במקורות שלנו אסמכתא לזה.
ד.ע.: בכל מקרה, ביקשנו פסיכיאטרית, זה אחרי שהתעקשנו חצי שנה.
ד.ע.: היא אמרה – אני לא בטוחה שהמצב כזה אקוטי.
ד.ע.: אחרי שהתייעצנו, בזכות הייעוץ עם הגברת שמומחית לתקשורת שהיא לא פסיכולוגית והיא לא פסיכיאטרית היא אמרה, אתם חייבים אשפוז.
ד.ע.: וכשהגענו למחלקת האשפוז בעין כרם, שהם אנשים נפלאים שעשו עבודה נהדרת, הם אמרו לנו, איך לא הגעתם לפני חצי שנה?
ד.ע.: איך הילד היה בבית, איך השארתם אותו כשהוא שובר לכם את הקירות, שהוא מתעלם מהקיום של כל נשות המין השני כי היה לו מאוד קשה לקבל את ההתפתחות המינית שלו ושיש עוד מגדר.
ד.ע.: הוא הפסיק לנסוע באוטובוסים, הוא הפסיק לדבר איתי ועם כל הבנות, הוא לא הסתכל.
ד.ע.: הם לא הבינו איך המצב התדרדר עד כדי כך.
ד.ע.: וכל זה כי לא קיבלנו מענה מכוון לצרכים של הבן שלנו.
ד.ע.: בהתאם היינו בתקשורת עם הרווחה ומסתבר שאף אחד לא הפנה אותנו שאנחנו צריכים להיות מטופלים גם ברווחה.
ד.ע.: ומכוון שהוא אובחן בגיל תשע אז היום הוא לא מותאם למתכונת DSM 5.
ד.ע.: אז היום הוא צריך לעשות אבחון מחודש ל- DSM 5 כדי להיות מוכר ברווחה.
ד.ע.: וכשאנחנו מחפשים היום מסגרת בשבילו אחרי אשפוז של שנה וחצי אז אין להם לא פנימייה ולא מסגרת אשפוז לתת לו כי הוא לא בפוסט אשפוזי והוא לא באוטיזם.
ד.ע.: הוא לא פה ולא שם.
ד.ע.: היום הוא חזר לישיבה שהוא נמצא, בתפקוד גבוה, בישיבת נועם.
ד.ע.: והם אנשים שעושים חסד עליון ועושים את הכל כדי לקבל אותו בחזרה לישיבה שהוא שהיה כי הוא - - - אבל עדיין הם מבקשים נואשות כלים לדעת איך לעזור לו.
ד.ע.: ואין שום מסגרת בקהילה היום שממוענת לילדי תקשורת.
תמר בן דוד יונה: גם אם תשלמי פרטי לא יהיה לך.
תמר בן דוד יונה: גם אם תשלמי הרבה כסף – אין.
תמר בן דוד יונה: זה שמספרים שקופת החולים מממנת זה הכל - - -
ד.ע.: ואנחנו היום לפני גיוס, לפני צו ראשון ואנחנו מחפשים את הבקשה האמיתית.
ד.ע.: ואנחנו באמת מרגישים שאנשי המקצוע של היום, שיהיו מבורכים ככל שיהיו, לא כולם מיועדים לילדי תקשורת.
ד.ע.: המנעד הוא מאוד מאוד דק, במיוחד בתפקוד גבוה.
ד.ע.: מאוד מאוד קשה לדעת מה שייך לגיל ההתבגרות ומה שייך לאוטיזם ולעולם הפנימי שלהם.
ד.ע.: ד.
ד.ע.: הוא מוכשר ברמות.
ד.ע.: אני אספר איזה אנקדוטה קטנה.
ד.ע.: כשנכנסו לאשפוז, למועדון, הוא לא הסתכל עליי והוא לא דיבר איתי.
ד.ע.: ויש איזה מנגינה אחת שלמדתי כשלמדתי פסנתר של קליידרמן וניגנתי את זה לידו והוא התעצבן שהוא לא מצליח לנגן.
ד.ע.: והראיתי לו והוא לא הסכים להסתכל עליי.
ד.ע.: ורק משמיעה הוא התחיל לנגן יצירות.
ד.ע.: היום אחרי שנה הוא מנגן יצירות של באך, של מוצרט, שאנשים לא מאמינים שהוא מנגן רק שנה.
ד.ע.: והיו מחכים לו בבית חולים כל החולים, גם האונקולוגיה, ידעו ששעתיים ביום ד.
ד.ע.: מנגן בלובי שם רק כדי לשמוע אותו כי הוא מנגן מהרגש ומכל הלב.
ד.ע.: הוא מחונן בחסד עליון.
מירב בן ארי: אז עכשיו הוא נמצא בישיבה?
ד.ע.: היום הוא בישיבה ובבית, הוא התקדם המון בזכות העבודה המדהימה שעשו עין כרם וצריך לציין את זה.
ד.ע.: צריך לציין את המקומות הטובים ואת השליחים הנאמנים שהקדוש ברוך הוא שלח לנו במהלך הדרך.
ד.ע.: ועדיין המענה המערכתי שהמדינה צריכה לתת טרם קיבלנו מהם.
ד.ע.: וקיבלנו בזכות אנשים טובים.
מירב בן ארי: חברת הכנסת פנינה תמנו.
פנינה תמנו: קודם כל אני רוצה להודות לד.ע.
פנינה תמנו: ששיתפת וסיפרת על ד..
פנינה תמנו: אבל שוב אנחנו באמת חוזרים על אותם אנשים שיש להם רצון טוב ולא בהכרח תכניות סדורות עם תורה שלמה שאמורה לרדת מלמעלה, ממשרדי הממשלה, תוך שימת דגש על התחום הזה.
פנינה תמנו: צריך להודות על האמת שבכלל מחלקות הפסיכיאטריה סובלות מהעדר משאבים ותקציבים - -
מירב בן ארי: לא רק זה, זה גם כוח אדם.
מירב בן ארי: גם אם יהיה תקציב, יש כאן 90 תקנים לא מאוישים.
מירב בן ארי: זה אפילו לא כסף, זה אין אנשים.
פנינה תמנו: אבל אני רוצה לומר לך שגם מבקר המדינה אמר שהם סובלים מיחסי ציבור כל כך גרועים, אז אם אנחנו מדברים בכללי על מחלקות הפסיכיאטריה ועל מיטות והעדר כוח אדם כמו שאמרת, אנחנו מבינים שאנחנו נמצאים בפערים עצומים ובהכרח שיש איזה סוג של אוזלת יד ואולי אפילו רשלנות של המדינה בתחום הזה.
פנינה תמנו: על אחת כמה וכמה כשמדובר באנשים עם אוטיזם.
פנינה תמנו: אני חושבת שהמשרדים צריכים להיות רציניים יותר.
פנינה תמנו: הם יכולים לעשות הרבה יותר בתחום הזה.
פנינה תמנו: עם כל הכבוד שנפנפו ברפורמה בפסיכיאטריה, אבל אם אנחנו מתמקדים ספציפית – הייתי רוצה לדעת שפותחים שולחן עגול, שאנשי המקצוע יושבים עם אלו"ט ועם האמהות ושומעים את הצרכים.
פנינה תמנו: לא צריך שאיתנים יעשו דברים ממקום של רצון טוב ובינתיים משרד הבריאות יגזרו את הקופון על הרצון הטוב ויגידו, יש לנו תקן של מיטה.
פנינה תמנו: זה קצת לזרות חול גם בעיניי המחוקק.
פנינה תמנו: ולכן הנושא הזה לא ירד מסדר היום.
פנינה תמנו: הילדים האלה חשובים לנו ואנחנו בטח, בטח, למי שלא יודע מהי ההתמודדות, אני כאימא לא יכולה לשער מה אתן עוברות, ואמרת את זה קודם, לא כל הורה יכול להתמודד עם הדבר הזה.
פנינה תמנו: ואנחנו צריכים לדרוש תשובות ברורות.
פנינה תמנו: ואני ממליצה שגם הוועדה, מירב, אולי תצא לשטח, תצא לסיור - -
מירב בן ארי: אני מסתכלת על הכוח אדם.
מירב בן ארי: הרפורמה בבריאות הנפש דווקא עשתה נזק כי היא הוציאה אותם מבתי החולים הממשלתיים לקופות החולים שבעצם הציעו להם תנאים טובים יותר, לכן הפסיכיאטרים פחות.
מירב בן ארי: אבל אני רואה שהייתה תקופה מ-2011 עד 2014 שנתנו מענקי תמרוץ למי שעשה התמחות בפסיכיאטריה כי הם הגדירו את זה - -
פנינה תמנו: על ידי משרד הבריאות או המל"ג?
מירב בן ארי: במשרד האוצר.
מירב בן ארי: הממונה על השכר הגדירו את המקצוע הזה כמקצוע במצוקה.
מירב בן ארי: נתנו מענקי תמרוץ מ-2011 עד 2014 ובאמת הפער צומצם אבל לא מספיק, עדיין רחוק מהיעד.
מירב בן ארי: והם הפסיקו את התמרוץ למקצוע הפסיכיאטריה.
פנינה תמנו: אני חושבת שאולי צריך לעשות - -
מירב בן ארי: ממשיך את התמרוץ?
קריאה: בדצמבר 2017 היו לנו - -
מירב בן ארי: חכי רגע, בואי נתמקד במחסור הפסיכיאטרים - - -
פנינה תמנו: אז - - - שאני דיברתי עם פסיכיאטרים, את יודעת כמה הם משתכרים?
פנינה תמנו: הרבה פחות מקולגות בתחום אחר.
פנינה תמנו: זה מתחיל משם, לפני התמרוץ.
פנינה תמנו: כמה משתכרים פסיכיאטרים, וגם פסיכיאטר שרוצה להתמחות באוטיזם, כמה הם משתכרים לעומת חבריהם האחרים?
פנינה תמנו: אז בוודאי שכבר מראש צעיר שלומר רפואה לא ירצה ללכת לתחום.
פנינה תמנו: על אחת כמה וכמה שאנחנו לא מייצרים פה דור חדש שיוכל לעסוק בתחומים האלה.
מירב בן ארי: יש כאן נקודה שמטרידה אותי.
מירב בן ארי: אתה אומר שב-2015 הופסקו מענקי התמרוץ לפסיכיאטרים.
מירב בן ארי: ועכשיו אתה אומר שהחזירו אותם?
מירב בן ארי: מי החזיר?
מירב בן ארי: תסביר לי את הנקודה הזאת, היא קריטית.
דן בנטל: משרד מבקר המדינה כמעט בכל דוח שאנחנו עושים בנושא בריאות הנפש, כולל בדיון הבא שהוא בנושא התפתחות הילד עולה סוגיית המחסור והמצוקה החמורה ביותר בכוח אדם.
דן בנטל: משרד הבריאות ער לזה, משרד האוצר ער לזה, הם ערים, הם עושים תמריצים מדיי פעם.
דן בנטל: ועכשיו, לאחרונה, הוא השיב לנו, הממונה על השכר באוצר, שאכן בדצמבר 2017 מגבשים ממשרד הבריאות תכנית לתמרוץ רופאים פסיכיאטריים המועסקים בבתי חולים.
מירב בן ארי: את מכירה את זה?
בלה בן גרשון: אני מכירה את זה אבל זה עדיין לא יצא לפועל ועדיין האוצר עוד לא אישר את התמריצים מחדש.
פנינה תמנו: גברתי, זה יושב ראש המפלגה שלך.
מירב בן ארי: גברתי, יש לי חדשות בשבילך.
מירב בן ארי: בואי אני אסביר לך שלא כל דבר הוא יודע ויש דברים שאנחנו יכולים לתקן.
אבי-נחום כץ: רציתי להוסיף שאכן אחרי שהופסקו התמריצים – כשהיו התמריצים ראינו עלייה במספר הפונים לפסיכיאטריה, ברגע שהופסקו הייתה ירידה תואמת.
אבי-נחום כץ: עכשיו אנחנו קיבלנו פנייה ממשרד הבריאות, משרד האוצר שיש לנו תמריצים - -
מירב בן ארי: אז יש.
אבי-נחום כץ: עדכני לגמרי.
מירב בן ארי: כרגע יש תמרוצים בגלל שזה נחשב מקצוע במצוקה?
אבי-נחום כץ: לגמרי.
אבי-נחום כץ: זה גם במצוקה בהחלט, ועכשיו התחילו מחדש להכניס, ממש עכשיו - -
פנינה תמנו: אבל ממשרד הבריאות היא אומרת שלא.
מירב בן ארי: הוא הפסיכיאטר והוא מכיר את זה.
מירב בן ארי: את לא מכירה את זה, בלה, את העניין של התמרוץ?
בלה בן גרשון: אני לא רוצה להגיב לזה, זה לא בדיוק בתחום שלי.
בלה בן גרשון: אני קיבלתי מידע אחר ויכול להיות שהוא מוטעה.
מירב בן ארי: אז כנראה שאת לא - - - אני סומכת עליו כי הוא בתחום.
מירב בן ארי: אז בעצם כרגע התמרוצים קיימים היום למי שהולך ללמוד פסיכיאטריה?
אבי-נחום כץ: למי שבא להתמחות בפסיכיאטריה, כן.
מירב בן ארי: ואיך מפרסמים את זה לאנשים, איך אנשים יידעו?
מירב בן ארי: כמו שפנינה שאלה.
אבי-נחום כץ: זו שאלה טובה.
אבי-נחום כץ: אנחנו לפחות מבחינת הפסיכיאטריה - -
מירב בן ארי: מי אחראי במשרד הבריאות על זה?
מירב בן ארי: כי זה לא רק בלה.
קריאה: זה חוזר של הממונה על השכר במשרד - -
מירב בן ארי: אבל מי אומר להם שיש תמרוצים - -
פנינה תמנו: אתם יכולים לבדוק?
מירב בן ארי: מי אומר את זה?
מירב בן ארי: יש כאן מישהו ממשרד האוצר?
מירב בן ארי: הם אומרים שאתם מעניקים - -
רועי קאהן: אני לא מכיר שזה תקוע אצל הממונה על השכר, אני מכיר שקיימים תקציבים למקצועות במצוקה, בין היתר פסיכיאטריה.
מירב בן ארי: המומחה פה, הוא פסיכיאטר, אומר שיש תמריצים.
מירב בן ארי: דווקא אנחנו אמרנו שזה חיובי.
מירב בן ארי: אני רק שואלת איך אנשים יידעו שיש תמריץ למקצוע.
רועי קאהן: כל המקצועות במצוקה יש פרסום חוזר של מקצועות במצוקה.
רועי קאהן: פסיכיאטריה נכלל כחלק מהמקצועות במצוקה ומתומרץ לפי החוזר.
מירב בן ארי: איפה זה מפורסם?
רועי קאהן: אני אבדוק לך איפה זה מפורסם.
מירב בן ארי: - - - אנשים יידעו.
מירב בן ארי: כל הזמן יש את הבעיות האלה שהמדינה נותנת משאבים והרבה פעמים זה לא מגיע - -
רועי קאהן: אני אבדוק לך.
מירב בן ארי: משרד המשפטים, סיוע משפטי, בבקשה גברתי.
מיטל סגל-רייך: אני מנהלת תחום של כשרות משפטים וזקנה בסיוע המשפטי במשרד המשפטים.
מיטל סגל-רייך: אנחנו מייצגים אנשים אוטיסטים שמגיעים להליכים משפטיים בניסיון לכפות טיפולים דרך חקיקה שקיימת, חוקי כשרות משפטית, על האנשים, כשאין להם התוויה כי הם לא מאובחנים כאנשים שיש להם מחלקת נפש, ולכן חוק טיפול בחולי נפש לא חל לגביהם.
מיטל סגל-רייך: אנחנו נתקלים הרבה פעמים בקשיים ובחוסרים שיש בתחום הזה ובהרבה מאוד מחדלים.
מיטל סגל-רייך: אני אתן לכם כמה דוגמאות שהן מאוד משמעותיות.
מיטל סגל-רייך: קודם כל היציאה של אדם אוטיסט מטיפול במשרד הרווחה לטיפול במשרד הבריאות הוא מאוד פלואידי, הוא משהו מאוד מאוד גמיש.
מיטל סגל-רייך: בנאדם מטופל במשרד הרווחה, פתאום יום אחד מחליטים שיש איזו שהיא הפרעה או איזו שהיא התנהגות מסכנת, שבנאדם מסכן את עצמו ופתאום הוא עובר להיות מטופל במשרד הבריאות.
מיטל סגל-רייך: לא מצאנו שיש קריטריונים מאוד מדויקים למעבר.
מיטל סגל-רייך: שמענו כאן את הרופאה של משרד הבריאות אומרת, אני אפילו רשמתי את זה, "כשאין לנו שום אופציה אחרת".
מיטל סגל-רייך: כלומר, זה איזשהו מצב של התנהגות מסכנת, הבנאדם עובר למשרד הבריאות ומיד מופעלים כנגדו כלים של טיפול בחולי נפש כשלא מחפשים הרבה פעמים מענים אחרים שיכולים לתת סיוע שהם הרבה יותר מידתיים.
מיטל סגל-רייך: ואנחנו רואים שבמעבר הזה הבנאדם נמצא בלי הורה במערכת הממסדית כי בעצם פעם הוא היה במשרד הרווחה, ואז במשרד הבריאות משרד הרווחה לא ממשיך לעקוב.
מיטל סגל-רייך: הוא רוצה לקבל את הבנאדם חזרה כשהוא "מסודר", כביכול, ככה אנחנו שומעים את הדברים, בלי הניואנסים של הפגיעה עצמית.
מיטל סגל-רייך: ומשרד הבריאות אמורים לתקן, אני בכוונה משתמשת במילה קשה שאני מאוד מקווה שהמשמעות שלה מחלחלת, ולהחזיר בנאדם שכבר לא פוגע בעצמו.
מיטל סגל-רייך: הדבר הזה יוצר הרבה מאוד כשלים כי אין תקשורת בין המערכות בהקשר הזה.
מיטל סגל-רייך: היכולת שלנו לקבל אבחנה מבדלת ברגע שהכניסו בחורה עם אוטיזם לאיתנים הייתה מאוד מאוד קשה.
מיטל סגל-רייך: כלומר, היא נכנסה לשם וישר הייתה התוויה של מטפלים בחולי נפש כמו נזעי חשמל.
מיטל סגל-רייך: אנחנו אמרנו, בואו נבדוק משהו מידתי, מה עוד יש?
מיטל סגל-רייך: אז אמרו לנו, אין.
מיטל סגל-רייך: אנחנו מערכת בריאות הנפש, זה מה שאנחנו יודעים לעשות – טיפול בחשמל, קשירות אינטנסיביות במשך תקופה ממושכת.
מיטל סגל-רייך: אני לא מדברת על מקרים באוויר, אנחנו מייצגים הרבה מאוד מקרים.
מיטל סגל-רייך: והדבר הזה אומר שיש בעצם חוסר מאוד קשה.
מיטל סגל-רייך: ניסינו להשיג חוות דעת של מישהו מבחוץ כדי לבוא ולהציג אלטרנטיבה במסגרת דיון משפטי ובמסגרת הדיון הניסיון שלנו היה בסופו של דבר קשה.
מיטל סגל-רייך: היכולת שלנו להעמיד פסיכיאטר שיבוא ויעמוד נגד המערכת ויגיד, בואו נראה דברים אחרים, בואו נבחן אפשרויות אחרות, זה היה מאוד בעייתי.
מיטל סגל-רייך: בסופו של דבר התגלגלנו לתחומים משיקים מאוד מאוד טובים באוטיזם כמו למשל ריפוי בעיסוק, ומצאנו שם מענים מדהימים.
מיטל סגל-רייך: ראינו שזה כל כך לא מפותח, וראינו שמרפאים בעיסוק שבאו למפגש בהליך משפטי עם אנשים אוטיסטים הצליחו לבוא ולאתר מענים שהיו הרבה יותר טובים מבריאות הנפש.
מיטל סגל-רייך: אני חייבת להגיד שבמסגרת הליכים משפטיים ביקשנו ממשרד הבריאות לבוא ולהציג לנו מחקרים שמראים בכלל את התועלת בטיפולים של בריאות הנפש ביחס לאנשים אוטיסטים.
מיטל סגל-רייך: אמרנו, תביאו לנו מחקר אחד, לא מהארץ, מהעולם, תראו לנו שזה מועיל.
מיטל סגל-רייך: הביאו לנו מחקר במסגרת הליך משפטי, דיון שהגיע גם לבית משפט מחוזי והליך שפורסם.
מיטל סגל-רייך: קיבלנו מחקר אחד ממרילנד ביחס לקטין מלפני הרבה מאוד שנים.
מיטל סגל-רייך: כלומר, זה מה שמצאנו.
מיטל סגל-רייך: אנחנו לא השתכנענו.
מיטל סגל-רייך: יכול להיות שאין פתרונות, אבל זה נשמע קצת אבסורדי - -
תמר בן דוד יונה: יש מומחים בירושלים.
תמר בן דוד יונה: יש את המרכז לאוטיזם של פרופ' קורי שולמן, יושב בבירת ישראל באוניברסיטה העברית.
מיטל סגל-רייך: ואת הדברים האלה צריך לדעת להפעיל.
מירב בן ארי: תודה רבה, אני חייבת להתקדם.
מירב בן ארי: בלה, אמרת שיש לך תשובה?
בלה בן גרשון: כן, קיבלנו תשובה.
בלה בן גרשון: אין מחסור בתקציב, התקציב נמצא כולו, אבל זה תקוע ברשות לשימור.
בלה בן גרשון: שם פתאום התעוררו לחיים ואמרו שיש בעיה עם המבנה מבחינת השימור ושם זה מתעכב.
מירב בן ארי: רשות לשימור של מה?
קריאה: מבנים.
מירב בן ארי: אתה מכיר את זה?
ערן פיקהולץ: אני מכיר את זה, יש לנו מבנה לשימור - -
אביגיל דר: זה לא מדינה אחת?
ערן פיקהולץ: שני דברים – קודם כל גם אני בינתיים קיבלתי תשובה וזה נכון שכרגע התקציב לא מעכב אבל יש הערכה שיש חסר של לפחות 10 מיליון ₪ בתקציב לעומת הבינוי שמתוכנן.
ערן פיקהולץ: ובאמת הכל כל מיני חסמים בירוקראטיים כולל שימור כי יש לנו מבנה לשימור אבל הוא משולב פה בתוך התכנית, זה לא משהו שפתאום נולד.
ערן פיקהולץ: יש מבנה לשימור שמתוכנן לשימור.
ערן פיקהולץ: אז זה תקוע גם מבחינות בירוקרטיות שונות כאלה ואחרות וגם התקציב שתוקצב בהערכה הכי זהירה לא מספיק - -
מירב בן ארי: אבל אני רוצה לדעת אם היא אומרת שזה קשור בכלל למועצה למבנים לשימור- -
ערן פיקהולץ: כל הליך בנייה צריך אישורים של כל מיני דברים - -
מירב בן ארי: מה אתה רוצה להוסיף?
דורון תודר: אני הפסיכיאטר של חטיבת בתי החולים.
דורון תודר: אנחנו לא אחראים על הפעלה של איתנים.
דורון תודר: אין בעיה תקציבית בבניית שני הבניינים, כל התקציב כולו קיים.
דורון תודר: התכניות תקועות במועצה כבר שלוש שנים.
דורון תודר: בחודשים האחרונים המועצה הגדירה או הגיעה למסקנה שיש שם מבנה לשימור בתוך התכנית, ולכן המועצה לשימור אתרים נכנסה לתמונה וכרגע מעכבת את הסיפור.
דורון תודר: משרד הבריאות פועל על מנת להסיר את העניין הזה של הבניין לשימור כי אנחנו לא חושבים שזה בניין שבאמת צריך להגיע לשימור.
דורון תודר: זו בעיה בירוקרטית.
דורון תודר: ברגע שנפתור אותה, ונשמח אם הוועדה תעזור לנו לפתור את זה כי בסך הכל כרגע צריך להוריד את הבניין הזה שהוא לא מיוחד מוועדת השימור לבניית - -
מירב בן ארי: אני אעזור - -
מירב בן ארי: אנחנו נעזור לכם, כבר הצלחנו - - - אתם תבואו אליי אחרי הדיון.
מירב בן ארי: מהמועצה לשלום הילד, בבקשה, בת שבע.
בת שבע פיק: אני רוצה רגע להחזיר את הפוקוס לקטינים.
בת שבע פיק: אני לא אחזור על כל מה שנאמר פה שקשור באשפוז, אבל מפניות רבות שאנחנו קיבלנו, ובאמת יצאנו לסיורים יחד עם חברת הכנסת תמנו שטה, אני רוצה שנתעכב על העדר מסגרות טרום אשפוז של ילדים שיכולים לקבל טיפול בקהילה ולא צריכים להגיע לבתי חולים לאשפוז.
בת שבע פיק: המסגרות האלה כמעט ולא קיימות היום.
בת שבע פיק: והאבסורד הגדול יותר זה שילדים שמגיעים לאשפוז, בהעדר מיטות, בהעדר התמחות, בהעדר טיפול מתאים, נתקעים באשפוז בהעדר מסגרות פוסט אשפוז.
בת שבע פיק: ואותם ילדים שמקבלים טיפול לא מתאים ונמצאים במחלקות שאינן מתאימות נתקעים חודשים בבתי החולים מכוון שאין למדינה מסגרות לתת להם לאחר האשפוז.
בת שבע פיק: שזה אבסורד שאין לדמיין אותו – התקיעה הזאת בתוך המחלקות גורמת לרגרסיה של הילדים, לתסכול של הצוות, זה משפיע על הקטינים האחרים שמאושפזים במחלקות האלה.
בת שבע פיק: עד שזה מגיע למצבי משבר שבהם בית החולים מודיע, ממחר אין לנו מקום לילד הזה במחלקה ואז באורח פלא מסתורי פתאום נמצא מקום.
בת שבע פיק: אבל המקום הזה הוא על חשבון ילד אחר שנמצא במסגרת פוסט אשפוז שנאלץ לפנות את המקום שלו.
בת שבע פיק: כל עוד לא יהיה לנו פה רצף טיפולי: טרום אשפוז, אשפוז ופוסט אשפוז, אנחנו מסתובבים פה סביב הכיכר בלופ ולא מגיעים לפתרון ומי שמשלם את המחיר אלו הקטינים ובני משפחותיהם.
מירב בן ארי: ו.ג., בבקשה.
ו.ג.: בוקר טוב לכולם.
ו.ג.: אני אימא לנער בן 17.5, נער בתפקוד גבוה שאובחן אחרי גיל 11.
ו.ג.: נער מחונן, מבריק, מבטיח מאוד, התנדב במד"א במשך שנים, תפקד ברמה מאוד מאוד גבוהה.
ו.ג.: בגיל 16.5 נכנס למשבר נפשי בעקבות, כנראה, הבנה של המוגבלות שלו, של הקושי של האוטיזם שבכל זאת נלווה לאינטליגנציה המאוד מאוד גבוהה שלו.
ו.ג.: אנחנו הורים מאוד תומכים, הילד מטופל כל השנים.
ו.ג.: ברגע שהוא נכנס למשבר לא ידענו לאן לפנות, לא היה לנו למי ללכת.
ו.ג.: הילד ניסה להתאבד, לא היה לנו למי לפנות.
ו.ג.: עד שמצאנו פסיכיאטר שקצת, אולי, מבין באוטיזם, הילד כבר היה במצב שהוא פשוט לא רצה לחיות.
ו.ג.: הוא הסתכל לי בעיניים והוא אמר לי: אימא, אני רוצה למות.
ו.ג.: אני רוצה להרוג את עצמי.
ו.ג.: ילד בן 16.5, מחונן, איי קיו 145, לומד בכיתת מחוננים בליד"ה, רוצה להרוג את עצמו כי אין לו שום - - - הוא מבין שהעולם שהוא עומד מולו זה עולם שלא מסוגל להכיל אותו.
ו.ג.: אנחנו הפכנו את העולם, הגענו לפסיכיאטר שהתמהמה ונתן לו פריזמה, ונתן לו קצת פה ונתן לו קצת שם.
ו.ג.: ובינתיים הילד הלך והתדרדר לרמה שבמשך שבועות הוא סירב לצאת מהמיטה.
ו.ג.: תריסים סגורים, מכוסה עם שמיכה מעל הראש, מסרב לצאת מהחדר.
ו.ג.: עד שהתחיל להיות בסופו של דבר תוקפני ואלים ואנחנו הבנו שאין לנו ברירה ואנחנו פנינו לאשפוז.
ו.ג.: לא היה לנו מקום אחד לפנות אליו כדי לא לאשפז אותו.
ו.ג.: לא היה לנו עם מי לדבר.
ו.ג.: הפכנו את העולם, התקשרנו לכל מקום אפשרי.
ו.ג.: בעלי רופא, אנחנו מכירים רופאים.
ו.ג.: פנינו למרפאה הפסיכיאטרית בהדסה, פנינו לכל מי שאנחנו מכירים.
ו.ג.: ומכולם קיבלנו מענה – אנחנו לא יודעים לטפל בתחלואה כפולה של אוטיסטים שנלווה אליה גם דיכאון וחרדות ואובדנות.
ו.ג.: בסופו של דבר מתוך חוסר ברירה כדי להציל את הילד אשפזנו אותו במחלקת מתבגרים באיתנים.
ו.ג.: חוויה שאני לא מאחלת לשונאים שלי, לשים ילד במחלקת מתבגרים באיתנים.
ו.ג.: אני לא מדברת על התנאים הפיזיים המזוויעים, אני לא מדברת על האטימות של הצוות כלפי המצוקה של נער אוטיסט.
ו.ג.: צוות שלא מבין אותו, את המצוקה שלו, לא מבין שאם הילד הזה לא יודע בדיוק מה הולך לקרות איתו, למה עושים לו מה שעושים, מתחיל להיכנס לפאניקה.
ו.ג.: והפאניקה הזאת מתבטאת בתוקפנות כי הוא עומד והוא דופק על החלון של האשנב של הצוות הסיעודי והם לא מרימים אליו את הראש ומסתכלים אליו במבט אחד – יובל מה אתה רוצה?
ו.ג.: והוא אומר, אני בהתקף חרדה.
ו.ג.: חכה, אני צריך לסיים את הדוח.
ו.ג.: והוא עומד מאחורי הזכוכית במסדרון והוא מתחנן לעזרה והצוות לא יוצא אליו אפילו.
ו.ג.: וזה ילד אוטיסט שהוא לא מבין את הסיטואציה, הוא צריך שמישהו יבוא ויפרט לו ויסביר לו וייתן לו את הביטחון.
ו.ג.: ומה בסוף הם עושים כשהוא משתולל?
ו.ג.: הוא ילד בן כמעט 18, 190 ס"מ גובה, בחור חזק – מזמינים ארבעה מאבטחים, מפילים אותו על הרצפה, מפשיטים לו את המכנסיים מול כל המחלקה.
ו.ג.: ד"ר שכטר מסתכלת עליו ואומרת, תרדימו אותו.
ו.ג.: תוקעים לו מזרק בישבן וגוררים אותו לחדר קשירה.
ו.ג.: זה הטיפול שהילד שלי קיבל באיתנים.
ו.ג.: זה הטיפול.
ו.ג.: ברגע שהבנו מה קורה שם במקום המזעזע הזה אנחנו הפכנו את העולם כדי להוציא אותו משם.
ו.ג.: בסוף העברנו אותו לבית מאזן סוטריה.
ו.ג.: 23,000 ₪ בחודש אנחנו שילמנו מהכיס הפרטי שלנו בשביל שהילד שלנו יהיה בבית מאזן, בשביל שלא יקשרו אותו, לא ישפילו אותו, לא יקראו לו נרקומן, לא יקראו לו משוגע, לא יקראו לו בשמות.
ו.ג.: חודשיים, זה מה שהצלחנו, 46,000 ₪.
ו.ג.: שקל אחד לא קיבלנו החזר – לא מקופת חולים, לא מביטוח בריאות, מאף גורם, לא היה לנו עם מי לדבר.
ו.ג.: נגמר לנו הכסף והילד שלי כרגע בבית.
ו.ג.: אנחנו מחכים מהרווחה למסגרות המשך.
ו.ג.: נכון, יש, אבל כמה זמן זה לוקח?
ו.ג.: אנחנו התחלנו את התהליך של כניסה למערך דיור עוד כשהוא היה באיתנים.
ו.ג.: עברו כבר ארבעה חודשים.
ו.ג.: הניירת לא עברה, זה לא נשלח, את זה לא קיבלנו, את זה כן קיבלנו – הילד שלי כרגע בבית למעלה מחודש, נשאב בחזרה לתוך הדיכאון, נשאב בחזרה לתוך האובדנות.
ו.ג.: כל יום אומר, אני לא רוצה לחיות יותר, נמאס לי מהחיים האלה.
ו.ג.: למה אני צריכה להגיע עם הילד שלי למצב הזה?
ו.ג.: תגידו לי.
ו.ג.: זה ילד שיכול להיות רופא, זה ילד שיכול להיות מדען, זה ילד מבריק.
ו.ג.: זה לא ילד שיושב ומסתכל לתוך הקיר, זה משאב למדינת ישראל.
ו.ג.: למה אני צריכה להגיע למצב שאני כל יום צריכה לנעול בבית את כל התרופות, את כל הסכינים ולבוא בלילה לפתוח את הדלת שלו ולראות שהוא לא עשה לעצמו משהו.
ו.ג.: ואין עם מי לדבר כי כל פסיכיאטר שפונים אליו – אנחנו לא מטפלים באוטיסטים.
ו.ג.: פרופסור יואב כהן ישב מולי במחלקה באיתנים ואמר, אנחנו לא יודעים לטפל בו.
ו.ג.: אז איך זה יכול להיות?
ו.ג.: איך רפואה במדינת ישראל בין המתקדמות בעולם והפסיכיאטריה מתנהלת כמו במאה ה-19.
ו.ג.: רק חסר שיעשו להם לובוטומיה ובזה נגמר הסיפור.
ו.ג.: הוא היה מסומם מתרופות.
ו.ג.: כשהייתי מגיעה לשם הייתי יוצאת כאילו קברתי את הילד שלי.
ו.ג.: כל יום הייתי יוצאת מהלוויה שלו מאיתנים כי הוא היה מסומם, הוא לא ידע מי הוא, הוא לא ידע מה הוא.
ו.ג.: היום הוא מדבר על החוויה של האשפוז כמו על אונס.
ו.ג.: הוא אמר לי, אימא, אני עד היום לא הבנתי מה כל כך נורא באונס, היום אני מבין.
ו.ג.: כי כשנוטלים ממך את הזכות על הגוף שלך ואת הזכות על הנפש שלך ואת אף אחד לא מעניין מה אתה מרגיש וכל מה שמעניין זה להשתיק אותך ולזרוק אותך לאיזה חדר ואתה מתעורר שם אחרי שש שעות מסומם ומסטול ולא מבין בכלל מי אתה ואיפה אתה נמצא.
ו.ג.: תחשבו על החרדה.
ו.ג.: אלה ילדים אוטיסטים, הם צריכים לדעת כל חצי שעה מה הולך לקרות, כשמנתקים אותם מהסביבה הטבעית, מהבית שלהם.
ו.ג.: ואני באתי והתחננתי שיקשיבו לי, שלפחות אני אסביר להם איך לעבוד איתו נכון – אנחנו יודעים, אנחנו אנשי מקצוע.
ו.ג.: כן, הקשיבו קצת פה ושם.
מירב בן ארי: דוד, בבקשה.
דוד בן דור: אני אגיד ממש בשני משפטים כי רוב הדברים נאמרו.
דוד בן דור: אני מנהל מחלקת נוער בבית חולים גהה.
דוד בן דור: אני יכול להגיד שיש עלייה דרמטית במספר המאושפזים מתוך 30 המיטות שהם סובלים מ-ASD על הרצף.
דוד בן דור: כמובן שזה מנעד מאוד רחב ואי אפשר להשוות את הקצוות.
דוד בן דור: אני יכול להגיד שכמחלקה אנחנו משתדלים לעשות את המקסימום אבל אין ספק שצריך יותר תקינה, יותר כוח אדם, יותר תנאים פיזיים.
דוד בן דור: אני יכול להגיד, נאמרו פה כמה דברים, לא זכור לי מקרה אחד, ואני הרבה שנים במחלקה, שמישהו היה בהגבלה פיזית, בקשירה, לאורך זמן ממושך ובטח שלא קיבל נזעי חשמל.
דוד בן דור: למרות שנזעי חשמל יכול להיות טיפול מאוד יעיל למי שזקוק.
דוד בן דור: אז אני מבקש שלא נשפוך את התינוק עם המים - -
תמר בן דוד יונה: גם רבע של קשירה זה טראומה.
דוד בן דור: מסכים.
דוד בן דור: עדיף שלא.
דוד בן דור: אני יכול להגיד במחלקה שהניסיון, ואני יכול להגיד את זה באופן אישי, לתת יחס כמה שיותר אישי, כמה שיותר טוב.
דוד בן דור: אין ספק שצריך הכשרה, צריך כוח אדם, צריך תנאים וצריך שהקהילה תהיה ערוכה לקבל את אלה שיכולים להשתפר.
ת.פ.: אני אימא לע., אני מביאה פה פן קצת יותר צעיר – הוא עוד מעט בן שש.
ת.פ.: אני רק רוצה לספר שע.
ת.פ.: הוא בתפקוד בינוני נמוך ולפני שנה התחילו אצלו התקפי אלימות קשים כלפי הסובבים אותו וכלפי עצמו.
ת.פ.: את דיברת על פסיכיאטריה בקהילה ואני באמת רציתי לקום קודם ולצעוק כי פשוט לא היה לנו אף אחד לדבר איתו.
ת.פ.: ניסינו דרך קופת חולים, ניסיתי יום אחרי יום.
ת.פ.: חודשיים המתנה לפסיכיאטר.
ת.פ.: הילד כרגע פצע את אחותו ואני לא יודעת מה לעשות.
ת.פ.: נדרשנו ללכת לרופא פרטי, 1000 ₪ לביקור.
ת.פ.: לך אחרי זה גם תמצא אותו כי גם כשכבר הגעת לפסיכיאטר, צריך לקבוע תור אחרי זה כי אולי התרופה לא מתאימה ואחרי שבוע צריך להחליף.
ת.פ.: בסופו של דבר אחרי שלושה פסיכיאטרים פרטיים, אלפי שקלים, כי לא מצאנו מענה בקופת חולים, אנחנו הגענו לקנאביס רפואי ושם גם זה כרגע לא הפתרון המוחלט.
ת.פ.: אין אף אחד שמתכלל את הטיפול הקונבנציונלי, שלא ממש קיבלנו, ואת הטיפול האלטרנטיבי שהמדינה בעיקרון מקדמת אבל אין לה אנשי מקצוע שיעזרו ללוות אותו.
ת.פ.: ואנחנו היום כבר שנה וחצי תקועים במערך שאנחנו לא יודעים איך לצאת ממנו.
ת.פ.: אחותו, שהיא סובלת בעצמה עכשיו מאיזשהו סוג של פגיעה נפשית ממה שהיא עברה, אמרו לי בקופת חולים שאני צריכה לחכות חצי שנה לפסיכולוג בשבילה, לדבר איתו.
ת.פ.: חצי שנה הילדה ספגה אלימות בבית ואני צריכה לחכות.
ת.פ.: אז שאף אחד לא יספר פה שיש מערך תמיכה, לא דרך קופת חולים ולא דרך הקהילה.
ת.פ.: אין שום דבר שנותן ברגע האמת, וצריך לקדם את הילדים האלה.
ת.פ.: ברגע האמת שצריך טיפול צריך להיות מענה ואין את זה בשום מקום.
ת.פ.: וזה מה שאני באתי להגיד.
מירב בן ארי: תודה ת.פ..
מירב בן ארי: ראשית אני חייבת לומר שזה אחד הדיונים הקשים שהיו לי, ואני בערך ה"כלבויניק" של הכנסת, אני חברה בשבע ועדות, אני מחליפה יו"רים כל יום, אתמול ניהלתי שלוש שעות את הרווחה.
מירב בן ארי: וזה אמנם משעשע שאני עושה את זה, אבל אני הרבה זמן לא הייתי בדיון כזה.
מירב בן ארי: אני אומרת לכם, זה מזעזע.
מירב בן ארי: יש כאן כמה דברים ספציפיים שאני לוקחת על עצמי לסייע כדי לשחרר פה כמה חסמים.
מירב בן ארי: אבל זה לא יסתיים כאן, אני אדבר גם עם יו"ר הוועדה, אנחנו נעשה כאן דיון המשך.
מירב בן ארי: העניין הזה של הטרום אשפוז אל מול אשפוז אל פוסט אשפוז, מה המערכת, מה הרצף.
מירב בן ארי: הצלחנו לעשות את זה בתחומים מסוימים.
מירב בן ארי: דיברתי איתכם בהתחלה על צעירים חסרי בית – הצלחנו לעשות שם מהפך.
מירב בן ארי: הצלחנו לבנות שלטרים לחסרי הבית, הוסטלים לטיפול, דירות מעבר וסיוע בשכר דירה.
מירב בן ארי: יש רצף.
מירב בן ארי: צעיר שמגיע מהרחוב, וצעיר מעל גיל 18, כי זה היה ואקום, שנמצא ברחוב, הולך לקורת גג מקבל מים, אמבטיה, אוכל וכו'.
מירב בן ארי: מתחיל תהליך – עובר להוסטל שיקומי שעובר תהליך של שנה וחצי, מסיים את ההוסטל ועובר לדירת מעבר.