GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שני ברזי: היינו צריכים לפתוח 10 מסלולי סייבר, פתחנו כמעט 20.
<שני ברזי: תשתיות לבתי ספר - - -
איל בן ראובן: אבל זה אומר שעכשיו צריך להמשיך עם 25 לא לרדת חזרה.
<שני ברזי: ברור.
<שני ברזי: הם ממשיכים, הם לא נסגרים.
<שני ברזי: אנחנו רק מוסיפים מסלולים.
איל בן ראובן: אבל זה לא יילך בלי כסף.
<שני ברזי: נכון.
<שני ברזי: אז יש כסף שמשרד החינוך נותן בלי שום קשר להחלטת הממשלה, ואנחנו עובדים עכשיו על תקציב המשך לראות איך אנחנו פותחים את ה-25 ואת ה-30 הבאים.
איל בן ראובן: איפה התקציב הזה עומד?
<יונת מרטון - רזון: זו החלטה שחונה אצל משרד ראש הממשלה.
איל בן ראובן: יש פה מישהו ממשרד ראש הממשלה?
טלי פלוסקוב: זו החלטה של רוה"מ.
טלי פלוסקוב: באמת, הם היו צריכים להיות כאן.
<יונת מרטון - רזון: זה נקראת התשתית האזרחית לאור מעבר מחנות צה"ל לנגב, ככה זה נקרא.
<יונת מרטון - רזון: היערכות התשתית האזרחית לאור המחנות, והאמירה הייתה שבתום חמש שנים יבחנו החלטת המשך, כי היה ברור שעכשיו צריך להיערך לאמ"ן ותקשוב.
<יונת מרטון - רזון: אני מבינה שמשרד רוה"מ מקדם החלטת המשך, עוד אין טיוטה.
טלי פלוסקוב: אני רוצה לציין פה, אדוני היושב-ראש, כי בהחלטה הזאת עוד פעם, יש כסף צבוע לנושאים שונים.
טלי פלוסקוב: אם אנחנו מדברים על הגיל הרך, ואם אנחנו מדברים על רפואה - הכול שם, זה פרויקט משותף לכולם.
איל בן ראובן: זה נושא מדאיג.
איל בן ראובן: הצטרף אלינו חבר הכנסת חנין.
דב חנין: ממש בקצרה, הערה מאוד ממוקדת, אני הייתי פשוט בדיון אחר, ואני מצטרף לדיון הזה.
דב חנין: אני חושב שאכן הסוגיה הזו של העברת בסיסי הצבא לנגב היא סוג של הזדמנות גדול לנגב וליישובים בנגב.
דב חנין: אני רוצה להוסיף עוד היבט אחד שלא השתכנעתי שהוא מוצא מספיק מקום בדיון, וזה ההשפעה של המהלך הזה על היישובים הערבים הבדואים בנגב, הם חלק משמעותי מהנגב, וגם לגביהם יכולות להיות השלכות מאוד גדולות של מינוף.
דב חנין: אנחנו מדברים על יישובים שבמקרים רבים הם נמצאים מאה שנה מאחור – מבחינת תשתיות, מבחינת לוגיסטיקה, מבחינת תנאי חיים בסיסיים וכדומה.
דב חנין: גם הם צריכים להיות בהסתכלות הרוחבית והרחבה חלק ממה שאנחנו רוצים לקדם באותה הזדמנות גדולה של השינוי הגדול שנעשה בנגב.
<סיגל מורן: אפשר מלה על הנקודה הזאת.
<סיגל מורן: רציתי לבקש להגיד את זה אחר כך.
<סיגל מורן: הדבר העיקרי שאני רוצה לומר, כי אני חושבת שבאמת כל הדברים הטובים נאמרו ואנחנו באמת לא מחכים, אנחנו עושים.
<סיגל מורן: אנחנו מרגישים שבנגב יש התפתחות אדירה.
<סיגל מורן: אני רציתי להדגיש את הנקודה הזאת.
<סיגל מורן: בעיניי, אמנם זה לא נמצא בתוך דוח המעקב, אבל כל עוד המצב של האוכלוסייה הבדואית בנגב יישאר כמו שהוא, וכשאני אומרת יישאר כמו שהוא, לא נשאר כמו שהוא, הפערים רק הולכים וגדלים.
<סיגל מורן: כל שאר הדברים, ותסלחו לי על הקיצוניות בעניין, כמעט בטלים בשישים, מכיוון שלנגב אין עתיד בלי מענה אסטרטגי משמעותי עמוק לסוגיה של החברה הבדואית על מרכיביה, גם היישובים הקיימים שמאה שנה מאחור, גם היישובים הבלתי מוכרים, גם מערכות החינוך, הרווחה, הבריאות וכו'.
<סיגל מורן: כל מה שאנחנו מדברים על הנגב ואומרים על פערי בריאות, אנחנו מדברים על הנגב היהודי.
<סיגל מורן: כשאנחנו מדברים על הנגב הערבי, אנחנו מדברים far far away.
<סיגל מורן: מעבר צה"ל דרומה נוגע בשולי השוליים בחברה הבדואית, זאת עובדה.
<סיגל מורן: אני כמי שחיה בנגב מתוך בחירה ואהבה גדולה, מסתכלת על התהליכים שקורים בחרדה גדולה, מכיוון שרמת חיים היא לא דבר אובייקטיבי, רמת חיים היא דבר סובייקטיבי.
<סיגל מורן: ככל שאיכות ורמת החיים שלנו עולה, והיא עולה, ואיכות ורמת החיים של השכנים הבדואים שלנו מספיק שתישאר כמו שהיא, הפער גדל, ואנחנו נמצאים – השתמשתי במונח הקשה הזה כבר לא מעט פעמים על חבית חומר נפץ שביום שהיא מתפוצצת כולם מתפלאים, והחבית הזאת תתפוצץ לנו בפנים, ואז אף אחד לא ירצה לחיות בנגב.
<סיגל מורן: מבחינתי אי אפשר לדבר ביום הנגב, מבלי להתייחס לפיל שנמצא במרכז החדר.
<יוהן אטלן: תודה רבה.
<יוהן אטלן: מיד אחרי יוכלו להציג את הדוח שאנחנו הבאנו לפה.
<יוהן אטלן: זה דוח מעקב שהוא בדיוק על אחד הצירים שדיברנו עליהם.
<יוהן אטלן: בעצם ראינו פה שני צירים – הציר של המענה הצבאי ביטחוני, ואנחנו רואים אותו מתקדם יפה מאוד, ובאמת, אנחנו רואים פה דברים גדולים וטובים שקורים.
<יוהן אטלן: מהצד השני, מנגד, יש ציר של מענה אזרחי, חבל שמשרד רוה"מ לא נמצא כאן.
<יוהן אטלן: אני חושב שזה המענה שאותנו כתושבי הנגב מעניין במיוחד.
<יוהן אטלן: שם בציר הזה אנחנו גם רואים דברים טובים שקורים, חייבים להגיד, אבל גם רואים התקדמות יותר אישית, ומימוש פחות משמעותי של תכניות ממשלתיות.
<יוהן אטלן: מיכאל נתן לזה איזשהו ביטוי בהקשרים של תכניות חינוך ובהקשרים אחרים.
<יוהן אטלן: אני חושב שהדבר החשוב ביותר שצריך לקרות, שראשי רשויות ורשויות מקומיות מהנגב חייבות להיות מעורבות.
<יוהן אטלן: אנחנו שומעים על תכנית המשך ל-546, זה המענה האזרחי.
<יוהן אטלן: אנחנו חייבים להיות מעורבים מתחילת הדרך.
<יוהן אטלן: אנחנו רואים שכאשר ראשי רשויות מעורבים מתחילת הדרך כפי שמאיר היה וכפי שטלי היו בתחילת הדרך של 2025, ושל 546, אנחנו רואים את ההחלטות האלה באות לידי מימוש בצורה יותר טובה, בצורה יותר יעילה.
<יוהן אטלן: לכן אנחנו רוצים לוודא שאם יש החלטת המשך ל-546, מיכאל, ראשי רשויות אחרים מהנגב, חיים לדעת, חייבים להכיר וחייבים להיות מעורבים בפרטים.
<יוהן אטלן: אני לא ארחיב בנושא הזה, אני כן אשמח אם תומר לוטן, המנכ"ל יוכל להציג כמה מסקנות וכמה תובנות מהדוח של מעקב של שנתיים אחר מענה האזרחי למעבר צה"ל דרומה.
איל בן ראובן: מאיר, ראש עיריית אילת.
<מאיר יצחק-הלוי: קודם כל אני מברך על היוזמה.
<מאיר יצחק-הלוי: אני רוצה לנצל את הבמה רק לשאול שאלה אחת בחלל האוויר, האם אילת היא חלק מהנגב?
<מאיר יצחק-הלוי: אני שואל את זה, משום שבלא מעט מקומות יש דיון על הנגב, ולא יודעים איך להתייחס לעיר אילת.
<מאיר יצחק-הלוי: אני ממליץ שתהיה החלטה ברורה וגורפת שאילת היא בעצם השורשים של הנגב, לא רוצה להיות חלק מצפון סיני, אני רוצה להיות חלק מדרום הנגב.
<מאיר יצחק-הלוי: אני אומר את זה, ואני אומר את זה לא בהתרסה.
<מאיר יצחק-הלוי: בלא מעט מקרים, אני לא מדבר על נגב-גליל, אבל בלא מעט מקרים, בהרבה מאוד נושאים שדנים בנגב, לא יודעים להתייחס לאילת משום ריחוקה, בידודה וכן הלאה, ואנחנו מוצאים את עצמנו באמירה של – על אילת נדון בנפרד.
<מאיר יצחק-הלוי: אני חושב שזה אמירה של ועדת ביקורת.
<מאיר יצחק-הלוי: אני חושב שבהחלט צריך לשים את אילת על מפת הנגב, שלא נתנצל על כך, וצריך בכלל להתחבר עם סיבים אופטיים כדי להגיע לנגב כדי שהתקשורת שלנו הרבה יותר - - -
מאיר כהן: מאיר, אם רק תרצה אין לנו בעיה לשים אותך על מפת הנגב.
<מאיר יצחק-הלוי: אנחנו רוצים.
מאיר כהן: מבחינת ראשי הרשויות אתה נגב.
מאיר כהן: מבחינת הממשלה לממשלה יש איזה משהו שהוא – אתה יודע בכל הדיונים על אילת לא דנו על ירוחם, דנו על איל - דנו על הטבות המס לאילת.
<מאיר יצחק-הלוי: אבל אני אומר לך, לא מעט דיונים שדנים על הנגב, אומרים, בואו נראה מה מתייחסים.
<מאיר יצחק-הלוי: אם נהפוך להיות עיר נפה - ניחא, אבל אנחנו עדיין לא.
<מאיר יצחק-הלוי: לכן אני חושש מכל הדיונים, אם אני רואה את הנושאים, אז אני יכול לקחת את הנושא האקדמי, למשל, אז אני חייב להגיד שבעניין הזה באופן שיטתי ומגמתי אנחנו אילת, אילת.
<מאיר יצחק-הלוי: אני אומר את זה הכי ברור בעולם – נפגעת מופלית לרעה, וכן הלאה וכן הלאה, נדון בזה בוועדת החינוך - לכן זו אמירה שנזרקת ככה לחלל האוויר.
איל בן ראובן: משרד הבריאות, נציג משרד הבריאות.
איל בן ראובן: אני מבקש שתתייחסי לשאלת בית החולים המתוכנן, ואם יש דברים נוספים בהקשר לתכנית שדיברנו עליה.
<שירה ארנון: אני ממינהל רפואה.
<שירה ארנון: הוא יוקם באזור צומת - - -.
<שירה ארנון: אנחנו ביחד עם העירייה עובדים עכשיו לשינוי התב"ע, זה תהליך שיכול לקחת משהו כמו שנתיים.
<שירה ארנון: במקביל, אנחנו והחשב הכללי בימים אלו אמורים להקים ועדת מכרזים משותפת.
איל בן ראובן: בואי נעשה קצר – מתי יהיה בית החולים הנוסף בנגב, לוח זמנים?
איל בן ראובן: שנתיים הבנתי, אני לא מבין למה שנתיים, אבל בסדר.
<שירה ארנון: להקים בית חולים זה משהו שלוקח המון זמן.
טלי פלוסקוב: כמה זמן לקח את "אסותא" באשדוד?
טלי פלוסקוב: – 2001, אז 16 שנה.
איל בן ראובן: יש לוח זמנים, או כזה לא ברור?
מאיר כהן: אדוני היושב ראש, אם מותר לי להתערב.
מאיר כהן: אני הייתי שואל את משרד הבריאות על דברים של כאן ועכשיו.
מאיר כהן: האם משרד הבריאות ער לצורך של ירוחם במרכז לרפואה דחופה בשעות הלילה ולמצפה רמון וליישובים הבדואים?
מאיר כהן: – אלה הדברים שעכשיו משפחה רוצה לבוא לגור בירוחם, היא לא שואלת אם בונים עוד בית חולים בעוד 15 שנה.
מאיר כהן: היא שואלת – האם בירוחם, בדימונה, בערד, בכל היישובים האלה, יש רופא שיכול לתת לי מענה בשתיים בלילה.
מאיר כהן: אז דובר עם משרד הבריאות שיוקמו 15 מרכזים, כמו המרכז שהוקם בדימונה בערד.
מאיר כהן: האם משרד הבריאות ער לסוגיה הזאת?
מאיר כהן: וביחד עם משרד הביטחון מנסים לאגם תקציבים בכדי לבוא לראש הרשות ולהגיד לו, תשמע, זה עולה מיליון וחצי בשנה, אנחנו נותנים לך 50% מזה – האם הדברים האלה קורים?
<שירה ארנון: אנחנו יש לנו מוקדי לילה שפועלים.
<שירה ארנון: באופקים נפתח לנו מוקד.
<שירה ארנון: בחורה, פורסם מכרז שנסגר אתמול.
<שירה ארנון: בשדרות עכשיו גם סיימנו איזה תהליך איתם, הם גם אמורים לפרסם מכרז, בירוחם יש.
<מיכאל ביטון: בירוחם פתחנו על בסיס תרומה.
טלי פלוסקוב: כולנו עשינו על בסיס תרומה.
<מיכאל ביטון: השר ליצמן עכשיו משתתף.
<מיכאל ביטון: הבעיה הכי חמורה של מרפאות בנגב זה רופאים מומחים, אין זמינות של רופאים מומחים.
<מיכאל ביטון: הרופאים של החירום זה עד 12 בלילה, צריך לעשות רציפות.
<מיכאל ביטון: חסר את השעות של 12 עד 8 בבוקר כאשר המרפאה נפתחת.
מאיר כהן: אני אגיד לך כמה זה יעלה לך – 800 אלף שקלים.
<מיכאל ביטון: אתה יודע לחשב.
<מיכאל ביטון: אבל אתה הלכת למיראז' ואני הלכתי לתורמים לצרפת.
טלי פלוסקוב: אני הלכתי לאנגליה.
<מיכאל ביטון: היא הלכה לאנגליה, אבל מה זה איפה המדינה?
<מיכאל ביטון: מה, אנחנו נעשה - - - בתורמים?
מאיר כהן: תודה שהעלית את זה.
<שירה ארנון: אנחנו משתתפים באותם מוקדים שפועלים – שליש אנחנו, שליש המועצה ושליש הקופות.
<שירה ארנון: זאת אומרת, אנחנו כן משתתפים באותם מוקדים.
טלי פלוסקוב: זה לא מזמן התחיל, אגב.
איל בן ראובן: יותר טוב מאוחר מאשר אף פעם.
<שירה ארנון: אם דיברתם לגבי מומחים, השנה אנחנו הקצנו מענקים לעידוד רופאי משפחה שיעברו לעבוד לאזור הדרום.
<שירה ארנון: גם הקצנו מענקים למעבר של רופאים מומחים שיעברו לעבוד בבית חולים סורוקה.
<שירה ארנון: דווקא השנה שמנו דגש על חיזוק מערך המומחים בפריפריה גם בצפון וגם בדרום.
איל בן ראובן: רבותיי, תודה.
<מיכאל ביטון: היושב-ראש, משפט על הנגב והגליל שאתה כל הזמן מדבר עליו.
<מיכאל ביטון: זה זדון ומניפולציה.
<מיכאל ביטון: בגליל יש פערים ובנגב יש פערים – שמעת.
<מיכאל ביטון: אז מה עכשיו אומרים?
<מיכאל ביטון: נתתם להם, תעבירו לצפון – לא.
<מיכאל ביטון: נגב וגליל כל הזמן – 20 שנה תשקיע כדי לצמצם פערים.
<מיכאל ביטון: אל תציגו את זה אף פעם, אלה קיבלו בנגב ועכשיו נעבור צפונה, זה מסר חמור מאוד.
<מיכאל ביטון: נגב, גליל כל הזמן, עד שיצומצמו פערים ויהיה שגשוג לאוכלוסיות.
<מיכאל ביטון: תודה.
איל בן ראובן: תודה רבה לחברי הכנסת, לכל המשתתפים.
איל בן ראובן: אני רוצה לסכם בכמה מלים.
איל בן ראובן: אני מברך על היום החשוב הזה ליוזמיו, גם למאיר, גם לטלי, ולנוספים שעסקו בנושא.
איל בן ראובן: אני מאוד מודה למבקר המדינה שמייצר לנו כל הזמן גלגלי שיניים שאנחנו יושבים עליהם ומקדמים עליהם.
איל בן ראובן: אני חושב שהמסר שצריך לצאת מכאן היום הוא מאוד ברור.
איל בן ראובן: הנגב כרגע נמצא בתנופה.
איל בן ראובן: אנחנו עוסקים היום בצה"ל לנגב, אבל צה"ל לנגב ברמה הלאומית היה כדי להרים את הנגב בכל המשתמע לכל סוגיית איכות החיים במרחב הגדול הזה שכל כך חשוב למדינת ישראל שהתפתח.
איל בן ראובן: אני רוצה פה להצטרף לקריאה של ראש עיריית ירוחם שאמר בצורה ברורה, אין פה שום מסר, של – נתנו לזה, אז עכשיו נעצור ונעבור צפונה.
איל בן ראובן: הפריפריה של מדינת ישראל היא שם המשחק.
איל בן ראובן: מאיפה שצריך להעביר את המשאבים זה מהמרכז, על מנת שאנשים יעברו וירצו לגור שם.
איל בן ראובן: ירצו לגור שם, זה גם לעבור לשם.
איל בן ראובן: כמו שאמרתי בפתיחת דבריי, שהבנים חלומם יהיה להמשיך להתגורר ולפתח – בדיון שלנו זה את הנגב ואת הפריפריה בכלל במדינת ישראל.
מאיר כהן: ובכל זאת, למרות שאני מסכים עם הדברים של מיכאל מירוחם, אני חייב להגיד, ולא בכדי ליצור חלילה פערים.
מאיר כהן: אבל אני חייב להגיד, מהמקום הזה אתה נמצא בכנסת, כשאתה רוצה לדבר מול אנשי הנגב, אתה מוצא שם ראשי רשויות שאוזנם כרויה.
מאיר כהן: אתה מוצא שם ראשי רשויות שפועלים כל אחד עם חזונו.
מאיר כהן: אתה מוצא מועצת נגב שעובדת מצוין.
מאיר כהן: אתה מוצא את המשרד לפיתוח נגב גליל שתמיד יש עם מי לדבר.
מאיר כהן: לכן אני אומר, אחד הדברים שאני תמיד מציע, זה נכון לראות את זה כמקשה אחת.
מאיר כהן: אבל אני גם מציע לקחת תמיד בחשבון התעוררות של מנהיגות מקומית, כמו מי שחי כאן בכנסת ודואג לכל פרט ופרט.
מאיר כהן: כי בסופו של דבר הממשלה לא תעשה, אלא אם כן במקומות שהחבר'ה שם נמצאים על המשמר כל הזמן, ומזינים אותנו גם בקשיים וגם בהצלחות.
איל בן ראובן: אני לא רוצה עכשיו להפוך את הדיון לעניין איפה, ומי עושה מה.
איל בן ראובן: גם הצפונים נמצאים פה לא מעט, אבל זו לא הנקודה כרגע.
איל בן ראובן: הנקודה כרגע שמדינת ישראל צריכה להבין שהפריפריה היא כרגע היעד המרכזי שלה לפיתוח ולשם צריך ללכת.
איל בן ראובן: אני, לפחות מהדיון הזה, אני חושב שיש פה הרבה תקווה וסיפוק על דברים שנעשים.
איל בן ראובן: נעשים פה דברים עצומים בראייה של מדינה.
איל בן ראובן: אבל כמו שאמרתי, הדיון שלנו על מה שצריך למקד את המאמץ זה על הפערים, זה על איפה עדיין צריך להמשיך ולעשות.
איל בן ראובן: אני רוצה לציין מספר דברים.
איל בן ראובן: אנחנו נמשיך בדיוני מעקב של ועדת ביקורת המדינה, כשאנחנו נשתמש בפלטפורמה הזאת של מבקר המדינה על מנת להמשיך ולהסתכל ולראות איך הדברים מתקדמים.
איל בן ראובן: יש כמה דברים שארצה לשמוע בפירוט בדיון הבא, ואני רוצה לומר אותם.
איל בן ראובן: נושא תחבורה – אני מבין שבתחבורה נעשים הרבה דברים.
איל בן ראובן: אני מבקש, לדיון הבא להכין ממש, כמו שהכין פה היום משרד הביטחון מצגת שכוללת את כל הסוגיות שעלו כאן היום בדיון מבחינת תכנית, גם לגבי איך מביאים חיילים, וגם לגבי איך מניידים אזרחים.
איל בן ראובן: בסופו של דבר, אנחנו מדברים על אזרחים.
איל בן ראובן: מדברים על אנשים שאנחנו רוצים שיבואו לירוחם, שיבואו לדימונה ושיבואו לערד.
איל בן ראובן: ושבני ובנות הזוג של אלו שבבוקר נוסעים לעבודה לבסיסים, שיוכלו לנסוע למקומות העבודה שלהם במערכות הבריאות, או במערכות התרבות, או במערכות האחרות – מי לבאר-שבע, מי לערד, או מי לירוחם.
איל בן ראובן: אני רוצה לראות תמונה כללית, שמבחינה תמונה זו תכנית ותקציב וזה לוח זמנים – זה מה שאני רוצה לראות, מין מפה כזאת שנותנת תשובות פה לדברים שהעלית פה סיגל לגבי הצמתים של המודיעין לגבי כביש 60, לגבי כל הנושאים האלה, ממש לקבל תפריט מפורט על איך ומה עושים.
איל בן ראובן: הדיון הבא, אני מניח יהיה משהו במושב הבא, בעוד חודשיים וחצי, שלושה.
איל בן ראובן: אני מבקש שבועיים קודם לקבל את הדברים האלה בוועדה.
איל בן ראובן: הנושא השני שמטריד – תכנית 546, היא תכנית שעל סף עצירה.
איל בן ראובן: זה דבר חמור, אין רע מזה.
איל בן ראובן: לא יכול להיות רע מזה, שאנחנו ממריאים לאן שהוא, ופתאום המנוע של המטוס מתקלקל, אז אנחנו צריכים לחזור חזרה לשדה התעופה, מי שמצליח לחזור במקרה הטוב.
איל בן ראובן: הדבר הכי גרוע שיכול להיות.
איל בן ראובן: לכן, מה שאני מבקש, אנחנו נוציא מהוועדה מסמך למשרד ראש הממשלה בעניין הזה פעם אחת, גם לכל המשרדים, אבל בראשם למשרד ראש הממשלה.
איל בן ראובן: אני מבקש בפעם הבאה דיווח גם ממערכת הביטחון, איציק, לגבי איפה זה עומד כי מסתכלים על כל הדבר בכל המשרדים האחרים, כל אחד ידווח על הנושא הזה של תקציב שמסתיים ב-2017.
איל בן ראובן: מה שאני מצפה לשמוע בפעם הבאה זה את התקציב לפעם הבאה, לא להסביר 2017 מסתיימת, אלא להסביר לאן זה הולך.
איל בן ראובן: אני מקווה שעד אז הדבר הזה ייפתר.
איל בן ראובן: לצערי, לא קשור כרגע לדיון בוועדה הזאת, זו סוגיית הבדואים.
איל בן ראובן: אכן סוגיה כאובה, מאוד משמעותית.
איל בן ראובן: אני חושב שסיגל הציגה את זה בצורה הכי בהירה.
איל בן ראובן: אנחנו יכולים לטפס פה לשמיים, אנחנו לא נפתור את בעיית הבדואים, אז משהו ברצפה שלנו לא אחוז טוב, אנחנו נמצאים בבורות.
איל בן ראובן: אנחנו נלך כל החיים שלנו עם בורות בעניין הזה.
איל בן ראובן: ועדת ביקורת המדינה עוסקת בזה, וגם מבקר המדינה, למיטב הבנתי, עוסק בנושא הזה.
איל בן ראובן: אני בהחלט לוקח את זה לתשומת לב, ואנחנו נטפל גם בנושא הזה.
איל בן ראובן: לסיכום.
איל בן ראובן: הרבה תקווה, הרבה רוח, וצריך למנף את המומנטום הקיים.
איל בן ראובן: אני אומר עוד פעם – למנף, להמשיך להמריא בעניין הזה.
איל בן ראובן: אין רע מלהפסיק בזה.
איל בן ראובן: גם ברמת מדינה – מי שחושב שהגענו להגיד היום תראו, מה אתם רוצים, המצב מצוין, כי – זו אמירה רעה מאוד בעניין הזה.
איל בן ראובן: צריך להמשיך ולהתקדם, ואפילו להגביר קצב בכל מה שאנחנו עוסקים בו.
איל בן ראובן: שוב, המון, המון תודה רבה לכל העוסקים במלאכה.
<מיכאל ביטון: תודה לך בשם תושבי הנגב.
<מיכאל ביטון: מה שחשוב לנו זה הבקרה והביצוע.
<מיכאל ביטון: התחילו פה דברים, צריך להיות אגרסיביים עד שנגיע לתוצאה.
<מיכאל ביטון: תודה רבה לך.
איל בן ראובן: תודה רבה לכולם.
איל בן ראובן: הישיבה נעולה.
קארין אלהרר: היום ה-10 ביולי 2017, ט"ז בתמוז התשע"ז, השעה 10:07.
קארין אלהרר: נושא הדיון הבוקר: ילדים ובני נוער בסיכון בפנימיות של משרד הרווחה - דוח מבקר המדינה 67ב.
קארין אלהרר: בוקר טוב, מנכ"ל משרד הרווחה, צוות משרד הרווחה ונציגי משרד מבקר המדינה, מנהלת הוועדה, אורחים נכבדים, חברתי, חברת הכנסת מירב בן ארי.
קארין אלהרר: אני פותחת את הדיון בנושא שהוא מאוד קרוב לליבי.
קארין אלהרר: דוח מבקר המדינה מציף בעניין הזה שורה של כשלים שנפרסים על פני עשורים.
קארין אלהרר: זה לא משהו שקרה אתמול ולא בשנה שעברה.
קארין אלהרר: היו תקופות ארוכות מאוד בהן הגורמים האחראיים לא פעלו באופן הנדרש לתיקון, ואם יש משהו שבחרתי לראות כדבר הגרוע ביותר, ואני מצטטת מהדוח, "הכשל המרכזי של משרד הרווחה איננו באיתור הבעיות אלא בתרגומן לתוכניות עבודה אופרטיביות, שיביאו לפתרונן.
קארין אלהרר: " הוקמו ועדות על גבי ועדות לאיתור הכשלים ובשלושים השנה האחרונות הטיפול המסודר והמלא לא נעשה מעולם.
קארין אלהרר: זה עצוב וזה מביש במיוחד כי אנחנו מדברים על דור העתיד שלנו.
קארין אלהרר: תמיד אוהבים לדבר על העתיד ועל מה שיהיה כאן ביום שיבוא, ואלה בדיוק האנשים שאמורים להיות העתיד שלנו.
קארין אלהרר: עולה וניכר שהרבה פעמים כפרי נוער ופנימיות צריכים להתרים כספים מתורמים כדי לקיים את הדבר הבסיסי.
קארין אלהרר: אין נתונים לגבי מצבם הסוציו-אקונומי של החניכים, מה קורה אתם דקה אחרי.
קארין אלהרר: זה דבר שאני חושבת שהוא חשוב כי המדינה יודעת לתת עד גיל 18.
קארין אלהרר: מה קורה אחרי גיל 18?
קארין אלהרר: ציפי, אני מסתכלת עלייך ואני יודעת שיש תוכנית לאומית ואני יודעת שהוקצו משאבים, אני רק אשמח ללמוד, בהתייחס לדוח המבקר, איך התוכנית פותרת את הבעיה.
קארין אלהרר: להבנתי, ובוודאי נדבר על זה בהמשך, התוכנית הלאומית מדברת בעיקר על משאבים לעובדים סוציאליים ברשות, אבל אנחנו רוצים לעשות את החיבורים, אנחנו רוצים לתת מענים לצעירים ולצעירות לא מגיל 18 אלא מגיל 17.
קארין אלהרר: גיל 18 יכול להיות מאוחר מדי וגיל 17 זה הגיל שבו הם מבינים – הנה, בעוד שנה זה נגמר.
מירב בן ארי: מה גם שפנימייה זה מרחב ואתה צריך לראות איך אותו חניך שיצא מפנימייה שהיא מרחבית מתחבר לעובד סוציאלי ברשות, שיודע שהוא סיים את הפנימייה ושהוא בוגר.
קארין אלהרר: חשוב להדגיש שיש מערך פנימיות וכפרי הנוער של משרד החינוך ויש מערך שהוא של משרד הרווחה.
קארין אלהרר: הדיון היום הוא על אלה של משרד הרווחה.
קארין אלהרר: משרד החינוך אחראי על הפנימיות החינוכיות ומשרד הרווחה על כל היתר.
קארין אלהרר: בפנימיות של משרד החינוך יש כ-22,000 חניכים ובפנימיות של משרד הרווחה יש פחות מ-7,000 חניכים, ויש הבדלים ניכרים בתקצוב ובמצבת כוח האדם בין סוגי הפנימיות.
קארין אלהרר: אנחנו נתייחס רק לדברים שעולים מהדוח.
קארין אלהרר: בשולי הדברים בפתיח אני באמת מאמינה שזה יכול להיות הרבה יותר טוב.
קארין אלהרר: זה יכול להיות הרבה יותר טוב אם אנחנו נסתכל על הצעיר או על הצעירה.
קארין אלהרר: נסתכל וניתן מענה הוליסטי מרגע שהם מגיעים והוצאנו אותם מרשות הוריהם, ההורים הביולוגיים, עד הרגע שאנחנו מעמידים את הצעירים והצעירות האלה על רגליהם היציבות באופן עצמאי, בצורה שמאפשרת להם להשתכר, ללמוד, שתהיה להם קורת גג.
קארין אלהרר: הדבר הזה, לצערי, עדיין לא נמצא במקום טוב.
קארין אלהרר: עולה מדוח מבקר המדינה שהוא נמצא במקום מאוד לא טוב.
קארין אלהרר: אני אבקש ממר בני גולדמן, ממשרד מבקר המדינה, ממש בתמצית את עיקרי הדוח.
<בני גולדמן: אולי לפני שנתחיל נציג את הנרטיב המרכזי שלנו כשניגשנו לנושא.
<בני גולדמן: להוציא ילד מהבית – לפעמים אין ברירה, אבל ברגע שהמדינה עושה את זה, היא לוקחת על עצמה אחריות הורית.
<בני גולדמן: אולי אחריות הורית מוגברת כי כשמוציאים את הילד אנחנו מצפים מהמדינה שתעשה לו הרבה יותר טוב, תביא אותו למקום הרבה יותר טוב.
<בני גולדמן: הדוח הזה מלמד על בעיות קשות מאוד בתחום.
<בני גולדמן: קודם כל, כמו שהצגת, בעיה ראשונה היא ניהול.
<בני גולדמן: אנחנו לא כאלה חכמים.
<בני גולדמן: משרד הרווחה והמערכת יודעים על הבעיות במשך שלושים השנים האחרונות, אבל יש פער בין הידיעה לבין ועדות שיושבות ומתכנסות, של אנשים מאוד חכמים ומאוד מקצועיים, יותר מקצועיים מאתנו.
<בני גולדמן: מוציאים ניירות ואתה מצפה לשלב הבא שזה תוכנית אופרטיבית, סדר עדיפויות.
<בני גולדמן: לא הכול אתה משיג בשנה, אבל אתה מתחיל להתקדם.
<בני גולדמן: וההתקדמות היא איטית.
<בני גולדמן: הרבה פעמים יש תחושה של דשדוש.
<בני גולדמן: מבחינתנו זה הדבר המרכזי.
<בני גולדמן: נקודות נוספות שאנחנו מעלים אולי מצביעות על המצב המאוד-מאוד קשה.
<בני גולדמן: נקודה אחת מרכזית קראנו לה "חזרה לא מתוכננת הביתה".
<בני גולדמן: זאת דרך עדינה לומר נשירה.
<בני גולדמן: הנתונים של מכון ברוקדייל מ-2015-2011 מדברים על 70% מהילדים שחוזרים באופן לא מתוכנן הביתה, זה אומר שמשהו לא עובד.
<בני גולדמן: גם בקהילה המשפחה לא מוכנה, הילד לא מוכן והוא פשוט חוזר הביתה באופן לא מתוכנן.
<בני גולדמן: פה משהו לא עובד, המערכת יודעת את זה ואין התקדמות.
<בני גולדמן: השיעורים עדיין מאוד מאוד גבוהים.
<בני גולדמן: אנחנו לא מדברים על שיעורים נמוכים.
מירב בן ארי: הפנימייה מחזירה הביתה למקום שסיכן אותם מלכתחילה.
<בני גולדמן: נכון, נכון.
<בני גולדמן: יכול להיות שבלי התערבות או עם התערבות מינימלית פתאום הדברים ישתפרו.
<בני גולדמן: יכול להיות, אני לא יודע, אבל יכול להיות שהדברים אולי יורעו.
<בני גולדמן: ואולי עצם העובדה שהילד חזר בגיל 17 הרבה יותר חסין, אולי הגיל עצמו עשה את ההבדל.
<בני גולדמן: ואולי לא.
<יעקב בן יששכר: יש דוח של מכון חרוב שאומר ש-80% מאלה שהיו בפנימיות לא השתפרו אלא הלכו לפשע והלכו לכל מיני מקומות ופשוט מתעלמים מזה.
<בני גולדמן: נושא מרכזי נוסף שמדגיש הדוח הוא אי קידום לימודי.
<בני גולדמן: ילד נמצא בפנימייה – אלה ילדים שמגיעים עם פערים לימודיים ניכרים.
<בני גולדמן: היית מצפה שתיעשה שם עבודה.
<בני גולדמן: אתם יודעים כמה שיעורים פרטיים אנחנו נותן לילדים שלנו, שהם לא בפנימיות.
<בני גולדמן: כל התקצוב של משרד הרווחה לאזור שבו הם נמצאים 24/7 מגיע ל-64 עד 119 שקל לחודש לילד.
<בני גולדמן: נכון, יש יתרונות ואתה יכול כמה ילדים יחד, אבל עדיין אלה ילדים עם פערים לימודיים מאוד גדולים.
<בני גולדמן: בבדיקות של משרד הרווחה עצמו אנחנו מוצאים שגם את התקציב הזה הפנימיות לא מנצלות או שחלקן לוקחות אותו לדברים אחרים.
<בני גולדמן: מה נאמר, שלא לדבר על מקרים שבהם בתי-ספר בחינוך הרגיל לא רוצים את הילדים ואז מתחילים סיפורים גם עם זה.
<בני גולדמן: נושא נוסף שהוא מאוד מאוד משמעותי מבחינתנו, והוא הנושא האחרון שאנחנו רוצים להדגיש, הוא ההכנה לחיים הבוגרים.
<בני גולדמן: הילדים האלה הם ילדים עם בעיות קשות ואנחנו מצפים שהם ישתלבו במערכת החיים הבוגרים כילדים נורמטיביים.
<בני גולדמן: היית מצפה שלפחות יבוצע איזשהו הליך של הכנה, הכנה מינימלית.
<בני גולדמן: לפעמים פנימיות עושות את זה מיוזמתן, עמותות, אבל המשרד כמדינה לא עושה כלום.
<בני גולדמן: שלא לדבר על ליווי.
<בני גולדמן: בשלבים הראשונים בהם הילד יוצא מתוך מסגרת מוגנת לחיים הבוגרים, אין לו משפחה תומכת.
<בני גולדמן: לא ראינו מדיניות.
מירב בן ארי: אני חייבת להעיר כאן עוד משהו.
מירב בן ארי: אני עוסקת הרבה בנושא של צעירים חסרי בית ואותם חבר'ה שאנחנו פוגשים בדירות מעבר ובשלטרים הם חבר'ה שכמעט כולם, 90% מהם הגיעו מפנימיות.
מירב בן ארי: קשה למצוא צעיר חסר בית שהגיע מהבית ישירות לרחוב.
מירב בן ארי: אפשר לראות את זה אולי באוכלוסייה הלהט"בית, שם יש כאילו משבר או חוזרים בשאלה שיצאו מבתים חרדיים.
מירב בן ארי: אבל רוב החבר'ה, הביניים, האמצע, 80% ולא הקצוות, כמעט כולם הגיעו מסיבוב בפנימיות.
מירב בן ארי: זו בעיה.
<בני גולדמן: אני אסיים ואחזור שוב למה שאמרתי.
<בני גולדמן: כדי לדעת איפה אתה צריך לשפר, אתה צריך מידע.
<בני גולדמן: היינו מצפים שיהיה איזשהו בסיס מידע שאתו אתה עוקב אחריהם.
<בני גולדמן: תראה מה קורה עם ילדי הפנימיות, לא תחושות.
<בני גולדמן: גם אנחנו, לצערנו, לא היה לנו ממש בסיס מידע טוב.
<בני גולדמן: אתה מסתמך על מחקר כזה או מחקר אחר.
<בני גולדמן: יש פה ילדים, מה קורה אתם בצבא?
<בני גולדמן: מה קורה אתם אחרי הצבא?
<בני גולדמן: איזה תוכניות עובדות ומה לא עובד? זה לא קיים.
<בני גולדמן: איך אתה יכול לנהל מדיניות בלי מידע?
<בני גולדמן: על פי תחושות?
<בני גולדמן: על פי סיפורי צבע?
<בני גולדמן: אי אפשר לנהל ככה.
קארין אלהרר: אדוני, מנכ"ל משרד הרווחה, בבקשה.
<אביגדור קפלן: אני אומר כמה מילות פתיחה.
<אביגדור קפלן: נדרשתי לדוח הזה מהיום הראשון לכניסתי לתפקיד, לפני כחצי שנה, ואני מקבל את הדוח כפי שהוא.
<אביגדור קפלן: הוא אכן מצביע על כשלים.
<אביגדור קפלן: קראתי אותו בעיון רב וראיתי באמת שאנחנו ניצבים בפני בעיה קשה מאוד.
<אביגדור קפלן: נקטתי בכמה צעדים שתכף אני אפרט, אבל לפני זה צריך לזכור שלמעשה חל שינוי בתמהיל הילדים שמגיעים לפנימיות.
<אביגדור קפלן: אם ב-2002 היו 200 פוסט-אשפוזים, היום יש 1,200.
<קריאה: נותנים יותר תקציב על פוסט-אשפוז.
קארין אלהרר: אדוני, לא מתפרצים, רק חברי כנסת.
<אביגדור קפלן: קודם כל, יש שוני בתמהיל.
<אביגדור קפלן: עשינו כמה צעדים.
<אביגדור קפלן: ראשית, הטלתי על רקפת, שהיא סגנית ראש המינהל להתפנות מתפקידיה האחרים ולהתמסר אך ורק לפנימיות.
<אביגדור קפלן: זה תפקידה והיא צריכה לעשות בנושא הזה סדר.
<אביגדור קפלן: היא תכף תתאר את הפעולות שנעשות.
<אביגדור קפלן: הקמנו ועדות פנימיות עם האקדמיה, ארבע קבוצות של ועדות, שאמורות לגבש לנו לא עוד דוח על המדף אלא יחד אתם את כל עדכון הנהלים שקשורים לעניין והוראות הפעלה, אם זה הקשר בין הפנימייה לקהילה, אם זה תורת העבודה בתוך הפנימייה, אם זה פרופיל הילדים, מאפייני הילדים ואיך לטפל בהם והרביעית היא פיקוח ובקרה.
<אביגדור קפלן: עשיתי מבצע בקרה על כל 111 הפנימיות שיש לנו.
<אביגדור קפלן: לא השארנו אחת ללא בקרה יסודית.
<אביגדור קפלן: גייסנו את כל המפקחים, לאו דווקא את המפקחים שמוצבים רק למטרה הזאת.
<אביגדור קפלן: אנחנו גם בתהליך שימוע למספר פנימיות שהתפקוד שלהן ירוד, כולל אפשרות סגירת פנימייה אחת או שתיים בצו סגירה שלנו אחרי שימוע.
<אביגדור קפלן: אני פועל, ואני מקווה שאני אצליח – היות ויש תחלופה עצומה של מדריכים כי זה לא מקצוע שאנשים בוחרים בו – לפחות אולי לנסות להכיר במקצוע הזה - - -
קארין אלהרר: אפשר להעלות את התעריף ואז אולי אנשים יבחרו בו.
<אביגדור קפלן: גם אפשר להעלות את התעריף ותכף נדבר על סוגיית התעריפים, אבל גם אולי להכיר בהדרכה בפנימייה כעיסוק מועדף לחיילים משוחררים, תעסוקה מועדפת.