GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קארין אלהרר: חזרו אליך עם זה שוועדת השמה לא - - -
<הדר ירדני: חזרו אלי עם זה שוועדות השמה לא ידעו על ההנחיה הזאת.
<הדר ירדני: בחלק גדול מהמקרים זה עבד יפה.
<הדר ירדני: אני חייבת לציין שהיו מקומות – ואני בהחלט עקבתי ושאלתי - היה שיתוף פעולה והיה יפה.
<הדר ירדני: הדבר הבעייתי שלצערי הרב לא הגענו להסכמה הוא אותם ילדים באמת שאחרי חופשת פסח הגננת אוספת את ההורים ואומרת: תשמעו, אני חושבת שיש בעיה, ואז אנחנו כבר מדברים בדרך כלל על אחרי ה-31 באפריל, עוד לא התחיל האבחון ואז אין לנו אפשרות להגיע לוועדת ערר כי האבחון המאוחר שביקשנו לא התקבל כקריטריון לוועדת ערר.
קארין אלהרר: אז איזה פתרון נותנים לילד כזה?
<רקפת לוין גונן: אין פתרון – מחכה שנה.
<רחל אברמזון: לא, אני רוצה לומר, היה תעדוף בתוך הוועדות שהוגשו, יש תעדוף גם ברגע זה, במחוזות עובדים על תעדוף בין המקרים שמגיעים אל ועדות החריגים.
<רחל אברמזון: אני מבקשת שיהיה ברור, אף אחד לא שם בצד את הפניות ואת הבקשה ומנסים לתת מענה.
<רחל אברמזון: היום, נכון לרגע זה, צמצמו את מספר הדיונים בוועדות.
<רחל אברמזון: אני יודעת למשל מהבוקר הזה, נכון לרגע זה, במחוז מרכז עדיין מנסים לטפל, ואני מקווה שיצליחו, ב-100 פניות כאלה שכל הצוות החינוכי, כל הצוות המקצועי במחוז, חושב שראוי לדון בבקשות האלה.
<רחל אברמזון: חלקם, אני מניחה, יופנו אולי, עם תמיכה – אם אנחנו נוכל ליישר קו עם נושא הסייעות – בשילוב במהלך השנה הבאה, ואת חלקם ינסו לשבץ בתוך המסגרות שעכשיו פותחים.
<רחל אברמזון: זה נכון לרגע זה.
קארין אלהרר: בר טוביאס.
<בר טוביאס: אני אימא של אריאל, אריאל היה בחינוך מיוחד כבר מגיל 4.
<בר טוביאס: בגן הוא קיבל קוד השמה מסוים.
<בר טוביאס: לקראת כיתה א' היתה ועדת השמה חוזרת כמובן, שינו את הקוד.
<בר טוביאס: שינו את הקוד ללא שינוי בשום אבחון, שום חוות דעת, להפך, נוספו חוות דעת ואבחון עדכני שמחזקים בדיוק את אותו קוד השמה שהוא קיבל מלכתחילה.
<אריאל לוי: מאיפה?
<בר טוביאס: מחוז צפון.
<רחל אברמזון: מה זאת אומרת "שינו"?
<רחל אברמזון: בואי תסבירי לי מה זה אומר.
<בר טוביאס: הוא היה קוד 55 בגן ובבית הספר הוא הפך לקוד 58, למרות שאין לו כל סוג של לקות למידה.
<בר טוביאס: אנחנו לא ידענו את זה כי לא קיבלנו סיכום של ועדת ההשמה.
<בר טוביאס: קיבלנו רק תשובה: הילד שובץ לכיתה קטנה בבית ספר זה וזה.
<בר טוביאס: הילד התחיל ללכת אליו, ממש בסוף כיתה א' ביקשתי את הפרוטוקול בשביל להביא את זה לאיזשהו אבחון נוסף פרטי שרצינו לעשות ובהחלטה של ועדת ההשמה גיליתי לראשונה ששונה קוד ההשמה.
<בר טוביאס: התחלתי ללמוד ולהבין את הנושא.
<בר טוביאס: הילד שלי, במשך שנתיים – כי זה כבר היה מאוחר מדי – היה בכיתה שלא מתאימה למוגבלות, לא מתאימה מבחינת הטיפולים שהוא קיבל.
<בר טוביאס: שיטות ההוראה וכל שיטת השילוב באותו בית ספר מותאמים לשבעת הילדים האחרים שהיו בכיתה, שהם שבעה ילדים של לקויות למידה.
<בר טוביאס: זה בסדר גמור, הם קיבלו שירות נהדר, אבל הילד שלי קיבל טיפול שלא שייך.
<בר טוביאס: אני מצטערת לומר – כי אנחנו הבחנו בעצם בטעות, אי הבנה, או מה שלא היה, רק בסוף כיתה א' - שבמשך שנתיים שבאמת ניסינו, נלחמנו כמה שיותר לשתף פעולה עם בית הספר, לתת כל מה שאפשר וגם מעבר, אני מצטערת לומר שלא רק שלא חלה התקדמות בהרבה תחומים, חלה גם נסיגה.
<בר טוביאס: אנחנו שילמנו בהרבה מאוד עבודה מחוץ לשעות הלימודים.
<בר טוביאס: בסוף, ביקשנו בכיתה ב' כמובן ועדת השמה חוזרת, הוא קיבל שוב את קוד ההשמה המתאים, ומאחר ובכל מחוז צפון יש 11 ילדים עם קוד ההשמה הזה כמובן שנפתחת רק כיתה אחת ברמה מחוזית, שאליה שבעה מאותם ילדים שאמורים ללכת לא מוכנים להגיע בגלל בית הספר שבו היא נמצאת.
<בר טוביאס: אנחנו מאוד מאוד מבקשים – אנחנו פנינו גם אליך, רחלי, אני בטוחה שאת מכירה את המקרה הזה לעומק – דיברנו, נפגשנו עם רכזי החינוך ואנחנו מקבלים תמיכה מהרשות המקומית שמוכנה לפתוח - - -
<רחל אברמזון: בית ספר בהרדוף?
<בר טוביאס: הרדוף, בוודאי.
<בר טוביאס: הרשות המקומית מוכנה לתמוך, לבית הספר יש כיתה, יש מורה שעומד ורק מחכה שתגידו לנו כן.
<בר טוביאס: התשובה של המחוז – שקיבלנו אותה אתמול והיינו נורא נורא מופתעים – היתה: אין ילדים ללא שיבוץ, לכל הילדים שלכם יש שיבוץ.
<בר טוביאס: אנחנו נורא מופתעים.
<בר טוביאס: זה מיד רץ בקבוצת וואטסאפ וכולם התקשרו אחד-אחד לקב"ס של אותה מועצה – כי אנחנו משלוש רשויות שונות, כל הקב"סים אמרו: לא, מלבד ילד אחד שקיבל שיבוץ וההורים סירוב, ל-6 ילדים אחרים אין שיבוץ.
<בר טוביאס: אין היום.
קארין אלהרר: את מכירה את זה, רחלי?
<רחל אברמזון: אני מכירה אבל בואו נדייק, נפתחת כיתה אלא שהיא לא נפתחת בהרדוף, לבקשת אותה קבוצת הורים.
<רחל אברמזון: במחוז צפון, כשישבו ועשו את התעדוף ואת החלוקה, אז יש מקום, יש מקום בכפר יהושע והילדים אמורים להגיע לשם.
קארין אלהרר: הם קיבלו את השיבוץ לכפר יהושע?
<רחל אברמזון: לא, הם מתעקשים להגיע להרדוף ולפתוח כיתה בהרדוף כי ישנה קבוצה של שבעה הורים.
קארין אלהרר: רחלי, אתם, משרד החינוך, נתתם להם שיבוץ בכפר יהושע?
<בר טוביאס: זה לא נכון, אין שיבוץ.
<רחל אברמזון: לטענת המחוז השיבוץ הוא לכיתה החדשה שקמה - - -
קארין אלהרר: הם קיבלו מכתב שאומר שיבוץ בכפר יהושע?
<בר טוביאס: הקב"סים לא קיבלו אפילו את המכתב, אנחנו בטח לא.
<רחל אברמזון: אני לא יודעת על הקב"סים, אני יודעת על רשות מקומית.
<רחל אברמזון: אני ביקשתי לבדוק.
<רחל אברמזון: אתמול דיברו אתי על העניין הזה, שהם לא יודעים אם הם כן קיבלו או לא קיבלו, אמרתי: רגע, רבותי, אני מבקשת, תיגשו רגע לרשות המקומית – כי מי שמשבץ זה הרשות המקומית – אני רק רוצה לדעת האם קיבלתם את השיבוץ או לא.
קארין אלהרר: היא אומרת שלא.
<בר טוביאס: אז אנחנו לא קיבלנו והרשות המקומית גם לא.
<רחל אברמזון: אתמול בערב דיברו אתי ואמרתי שאני אבדוק את זה, אבל לגבי פתיחת הכיתה – נפתחת כיתה נוספת.
קארין אלהרר: מה המרחק בין הרדוף לכפר יהושע?
<רחל אברמזון: זה לא הוויכוח הזה, זה לא רחוק, זה באותה מועצה, אבל הם באים - - -
<בר טוביאס: זה באותה מועצה אבל זה במרחק של שעה נסיעה.
<רויטל לן כהן: לא רק זה, הם מבקשים אנתרופוסופי, הם מבקשים דרך חינוך מסוימת.
<רחל אברמזון: הם מבקשים דרך חינוך, הם לא מבקשים בגלל המרחק.
<רויטל לן כהן: אם זה היה ממלכתי-דתי זה היה בסדר, אבל אנתרופוסופי זה לא זרם.
<קריאה: ממשגב לבית יהושע יש מרחק של מעל שעה.
קארין אלהרר: אני מבקשת לעדכן את הוועדה שאתם מקבלים שיבוץ.
קארין אלהרר: אירה בנבניסטי.
<אירה בנבניסטי: אני אימא לילד בן 9, קוראים לו עילי.
<אירה בנבניסטי: עילי בחינוך מיוחד מגיל שנה.
<אירה בנבניסטי: לפני שנתיים, ביולי 2015, הוא קיבל אבחון של אוטיזם ואז נכנסנו למערכת בוועדת השמה מאוחרת.
<אירה בנבניסטי: היה גם בלגן עד שנכנסנו, בסדר, זה מוסבר, הוא ישב בבית עד 7 בספטמבר.
<אירה בנבניסטי: הוא למד שנתיים בבית ספר תקשורתי ברחובות, והשנה, בוועדת השמה רגילה, ביוני הוא קיבל את הזכאות לעבור לכיתה תקשורתית בבית ספר רגיל.
<אירה בנבניסטי: עוד בוועדת השמה התרעתי גם מול המפקחת, גם מול מחלקת חינוך, שיבדקו אופציה לפתוח כיתה בגדרה – אנחנו שייכים למחוז מרכז המפורסם – אמרו לי שיעשו מאמצים, יבדקו אם יש עוד ילדים, אם אין ילדים.
<אירה בנבניסטי: יש מסביב יישובי גדרות – מזכרת בתיה, גן יבנה – יש הרבה הרבה מקומות.
<אירה בנבניסטי: ביולי התקשרתי למפקחת ואמרתי שאני אישית מכירה ילד שנוסע מגדרה לרחובות, שאני דיברתי עם אימא שלו והיא תשמח שתיפתח כיתה.
<אירה בנבניסטי: באותה כיתה – אני מדברת רק על בית ספר אחד ברחובות – יש עוד שני ילדים בבני עיש.
<אירה בנבניסטי: התעלמות מוחלטת.
<אירה בנבניסטי: אף אחד לא בדק, אף אחד לא עשה סקר כמה ילדים יש פה, לא הילדים שהצטרפו עכשיו, הילדים שכבר קיימים.
<אירה בנבניסטי: אני רק רוצה לציין, הילד שלי חוזר הביתה ב-17:45.
<אירה בנבניסטי: לוקח לו מרחובות בשעות הערב, אחרי שמפזרים את כל הילדים, שעה.
<אירה בנבניסטי: שעה כשזה פחות מ-20 ק"מ.
<אירה בנבניסטי: עזבו שביוני שלחתי לכולם מכתב והסברתי את המצוקה של הילד, שהוא כבר גדול והוא מחפש להיפגש עם חברים ואין סיכוי כי כולם ברחובות והוא חוזר ב-17:45.
<אירה בנבניסטי: עזבו שהוא לא מגיע לחוגים כי רוב החוגים לילדים כאלה וטיפולים מתחילים קודם.
<אירה בנבניסטי: איפה היה משרד החינוך?
<אירה בנבניסטי: למה לא בדקו?
<אירה בנבניסטי: יש ילדים, רוצים לפתוח כיתה.
<אירה בנבניסטי: יש עוד סוגיה אחת שהיא עוד יותר גרועה.
<אירה בנבניסטי: עד עכשיו לא קיבלנו שיבוץ.
<אירה בנבניסטי: רק אתמול היה איזשהו סיפור שאולי הוא יקבל שיבוץ ברחובות, אפילו אף אחד לא אומר איפה, ולפי מה שאני הבנתי גם הכיתה לא מתאימה כי הוא לקוי למידה, הוא עולה לכיתה ד' ואני ביקשתי שהוא יעלה לג'-ד', אם זה דו-שכבתי, או אפילו ב'-ג' כי הוא מאוד מאוד מאחר בהתפתחות.
<כרמל אבנד: עוד לא קיבלתם שיבוץ רשמי?
<אירה בנבניסטי: לא קיבלנו שיבוץ רשמי.
<אירה בנבניסטי: אמרו שיש איזושהי כיתה שאולי אבל זה ד'-ה' וזה מה שנשאר.
<אירה בנבניסטי: רציתי לדבר על עוד נקודה אחת, של קיפוח של ילדים מיישובים קטנים.
<אירה בנבניסטי: כשאני התקשרתי למפקחת ושאלתי: למה עד עכשיו?
<אירה בנבניסטי: הוועדה הרי היתה במאי, לא היתה שום סיבה שעד אוגוסט אין תשובה, אז היא אמרה לי: שום רשות לא תשבץ אתכם עד שלא תסיים את השיבוצים אצלה, לא רחובות, לא יבנה.
<אירה בנבניסטי: אתם סוג' ב', אתם תחכו.
<אירה בנבניסטי: מה הסיבה?
<אירה בנבניסטי: אולי תעשו איזשהו תהליך שהרשויות יהיו מעוניינות לשבץ את הילדים האלה ולא יחכו.
קארין אלהרר: רחלי, מכירה?
<רחל אברמזון: הנושא נמצא בטיפול במחוז מרכז, גם הייתי בקשר עם האימא.
קארין אלהרר: מתי יהיו תשובות?
<רחל אברמזון: אני מניחה שביום-יומיים הקרובים.
<רחל אברמזון: הם הרי קיבלו - - -
<אירה בנבניסטי: למה לא נפתחה כיתה?
<אירה בנבניסטי: יש ילדים.
<רחל אברמזון: אני הסברתי קודם - - -
<אירה בנבניסטי: אבל אני עשיתי סקר, אני עשיתי את העבודה שלכם.
קארין אלהרר: גברתי, תודה.
קארין אלהרר: תוך יומיים תתקבל תשובה, אריאל?
<אריאל לוי: יש פה איזו תופעה שצריך להסתכל עליה רגע יותר רחב.
<אריאל לוי: היכולת לענות לכל צורך בצד הגיאוגרפי אל מול המוגבלויות השונות, אל מול המורכבויות, אל מול ההסעות, אל מול הצורך של הורים - - -
קארין אלהרר: אין לי ספק, משימתכם מורכבת.
<אריאל לוי: אגב, אנחנו אוהבים אותה.
<אריאל לוי: אני רק אומר, מצד אחד, הרצון להיענות ולהיעתר, אפשר לפתוח עוד ועוד מבלי לעמוד ביכולת התקציבית.
<אריאל לוי: יש פה גם בעיה שחלק מהרשויות לא מעוניינות לפתוח כיתות מסוימות ולא מעוניינות לפתוח בתי ספר כוללניים - - -
<אירה בנבניסטי: הם מעוניינים, אני דיברתי עם מחלקת חינוך והם מעוניינים, פשוט אף אחד לא עשה סקר כמה ילדים יש.
<אריאל לוי: אני לא לוקח את המקרה הספציפי הזה.
<אירה בנבניסטי: אז אני לוקחת את המקרה הספציפי הזה.
<אריאל לוי: אני מדבר רגע על תופעה נוספת שלא יצא לנו לדבר עליה.
<אריאל לוי: אנחנו היום, במינהל הפיתוח, רוצים ליצור מצב שלהתנות בינוי לחינוך רגיל בכך שקודם כל יבנה החינוך המיוחד ,כי היום לא כל אחד רוצה לבנות את בית הספר הזה.
<אריאל לוי: אני רגע לוקח את המקרה של אירה ומסתכל על תופעה כוללת, בממשק של הרצון של הרשות, הרצון לשחרר, אל מול הצורך של ההורה, אל מול התפקוד הספציפי, או הקושי במוגבלות, ההתאמה לגיל, זו מטריצה נורא נורא קשה.
<אריאל לוי: בסוף כן, יש סיטואציה שיכול להיות שזה לא יהיה בהרדוף, זה יהיה בבית יהושע או משהו אחר.
<אריאל לוי: מה שאני מנסה להגיד, שבסוף זה מתנקז גם בגלל לוחות זמנים לעת הזו.
<אריאל לוי: אגב, זה כל שנה, זה לא משהו חדש.
<אריאל לוי: אני לא יודע עוד איך להגיד לך, תלוי איך אתה רוצה לענות, מצד אחד הביקוש אל מול ההיצע לא תמיד נפגש.
<אירה בנבניסטי: אבל זו לא תשובה, סליחה.
<אירה בנבניסטי: הם רצו לפתוח אבל אף אחד לא עשה סקר, אפילו התעלמו מהסקר שאני עשיתי.
קארין אלהרר: התשובה, גברתי, שבתוך יומיים יש תשובה.
קארין אלהרר: שרית גבאי.
<שרית גבאי: שלום לכולם, אני שרית גבאי, גרה בבאר-יעקב, אימא של הראל, בן 12, עולה לכיתה ז'.
<שרית גבאי: הראל מכיתה ב' נמצא בחינוך מיוחד בבית ספר להפרעות התנהגות.
<שרית גבאי: הוא אובחן באוטיזם רק לפני שנה וחצי בערך והמסגרת לא אופטימלית עבורו.
<שרית גבאי: אמנם היו לו הפרעות התנהגות בעבר אבל הן נבעו מהלקות התקשורתית שלא ידענו עליה.
<שרית גבאי: בכל אופן, בדצמבר הוא חווה אלימות מסייעת של הכיתה וזה המקום שבו אני הוצאתי אותו מבית הספר.
<שרית גבאי: הוא ישב בבית במשך חצי שנה.
<שרית גבאי: אני רדפתי אחרי מפקחת של החינוך המיוחד, רדפתי אחרי הרשות המקומית, מחלקת החינוך.
<שרית גבאי: הילד ישב בבית, אף אחד לא פנה אלינו, לא שאל אותנו מה קורה עם הילד, פשוט התעלמו מקיומו לחלוטין.
<שרית גבאי: ביוני היתה לנו ועדת השמה נוספת.
<שרית גבאי: ביקשתי בית ספר מסוים.
<שרית גבאי: אף אחד לא חזר אלי עם תשובה, אמרו לי: נבדוק נבדוק נבדוק.
<שרית גבאי: חזרו אלי לפני כשבוע, אמרו לי: מבחינתנו יש לנו שיבוץ לילד שלך, בית הספר שממנו הוצאתי אותו.
<שרית גבאי: הם רוצים להחזיר אותו לשם אחרי שחצי שנה הוא ישב בבית.
<שרית גבאי: הם רוצים להחזיר אותו לאותה מסגרת.
<שרית גבאי: מיותר לציין שאני לא מוכנה.
<שרית גבאי: מבחינתי הוא יכול לשבת עוד המון שנים בבית, הוא לא יחזור לשם.
<שרית גבאי: זהו.
<שרית גבאי: הילד ישב המון זמן בבית, ילד על הרצף האוטיסטי ואין לנו מסגרת.
<שרית גבאי: מבחינתי אין לנו שיבוץ, מבחינת הרשות יש לנו שיבוץ ואנחנו נמצאים בבעיה מאוד מאוד קשה.
<רויטל לן כהן: והוא לא היחיד.
<אריאל לוי: אני לא מכיר את המקרה, אני מניח שהצוות מכיר, קשה לראות מקרים שיושבים בבית ואנחנו לא מכירים, יחד עם זאת, נעשה את הכול כדי שיותאם או ישונה השיבוץ אבל אני לא רוצה להבטיח לפני שזה נבדק מול מלכה כאוי ממחוז מרכז.
<שרית גבאי: נכון, דיברתי עם מלכה.
<שרית גבאי: אני גם שלחתי לה הודעה ממש לפני כמה ימים, כשקיבלתי את הבשורה הזו, ביקשתי לשוחח אתה בדחיפות, היא לא חזרה אלי.
<רויטל לן כהן: היא לא חוזרת לשום הורה.
קארין אלהרר: שרית, בסוף המפגש הוא מדבר עם האנשים הרלוונטיים ואת תקבלי תשובה.
<רויטל לן כהן: גברתי, זה מחוז בעייתי מאוד.
קארין אלהרר: תראו, אני רוצה להגיד משהו, אני פתחתי את הדיון בלהוציא קיתונות על משרד החינוך, לא חסכתי מהם, ולא רק שלא חסכתי, מילה אחת טובה לא קיבלו למרות שהם עשו מאמצים, אבל אני תמיד אומרת: על מאמצים לא מקבלים נקודות, מקבלים נקודות על תוצאות.
קארין אלהרר: עכשיו נתנו תשובה שהיא לא מושלמת, היא אומרת: נבדוק.
<רויטל לן כהן: הם אומרים לנו את זה חודשים, הם לא חוזרים להורים וההורים מגיעים אלינו.
<רויטל לן כהן: אנחנו הבאפר של משרד החינוך.
קארין אלהרר: רויטל, ההורים מגיעים אליכם ואלי.
<רויטל לן כהן: נכון, כי הם לא מקשיבים אפילו.
<רויטל לן כהן: תקשי"ר אין.
קארין אלהרר: אני רוצה לתת לאנשים את הספק שאני רוצה לתת במקרים האלה שהמקרים יטופלו.
קארין אלהרר: אני פה, אני לא נעלמת, חופשה אין לי - - -
<רויטל לן כהן: אבל משרד החינוך בחופש.
<רויטל לן כהן: עובדה, שוב הם בחופש.
קארין אלהרר: רויטל, את תראי שלא.
<רויטל לן כהן: היום חזרו מחופש.
קארין אלהרר: בסדר, אז זה זמן טוב לחזור.
<רויטל לן כהן: הם לא היו צריכים לצאת.
<אריאל לוי: משרד החינוך, אני רוצה לשאול אותך - - -
קארין אלהרר: אריאל, אנחנו לא נכנסים לעימות עכשיו.
<אריאל לוי: לא עימות, הפוך.
<אריאל לוי: כל מקרה – אני אומר את זה לזכותה של רויטל – שבמחוז מסוים לא טופל, אגב, לא רק בחינוך המיוחד, לא רק בחינוך המיוחד, כל מקרה שהיא מרגישה שלא טופל, לא רק היא, יושבים פה כל מיני אנשים, שלא טופל כמו שצריך על ידי מחוז מרכז, יש לנו ערוץ, לפנות אלינו.
<אריאל לוי: אני אף פעם לא אטפל, ולא הצוות שלי, בלי לפנות חזרה למחוז ולהבין.
<אריאל לוי: לא תמיד אנחנו נוהגים נכון אבל אנחנו היום שומרים על ערוץ פתוח לבאפר הזה שקוראת לו רויטל.
<אריאל לוי: אני, אגב, חושב שיש לו המון ערך, יש שם הרבה יידע שנצבר.
<אריאל לוי: אני כן מבקש, רויטל – וזה גם לפני כולם – שכל הפניות האלה יהיו בצורה מכובדת ובצורה רצינית ולתת לנו את השהייה.
<אריאל לוי: יותר מזה, יש מקרים שפונים למנהלת ולא פונים לאימא.
<אריאל לוי: אז גם דרך זה, קודם כל מבררים עם האימא או עם הילד ולא רק עם הסייעת או עם המורה, ויחד עם זאת, שכל זה נעשה בסגנון טוב.
<אריאל לוי: כשהסגנון הוא בעייתי אני מנתק מגע.
<לימור מאירוביץ: רק להגיד דבר אחד, אנחנו כתבנו מיילים מאוד מכבדים אליכם, למשרד החינוך, לאגף לחינוך מיוחד – כלום.
<לימור מאירוביץ: אפילו - - -
<קריאות: כלום.
<קריאות: אין תשובות.
<רויטל לן כהן: התקשי"ר מחייב אתכם לענות, אתם לא עונים אפילו ומתעלמים מהתקשי"ר.
קארין אלהרר: אוקיי, אז אתם לוקחים את זה לתשומת לבכם.
<לימור מאירוביץ: אפילו לא "התקבל".
קארין אלהרר: זה לא תקין בעיני.
<רויטל לן כהן: מהשר מגיע "התקבל" ומת.
<רויטל לן כהן: לשר יש מענה אוטומטי שלא ממשיך, אצלם אין מענה אוטומטי.
קארין אלהרר: רויטל, השר יושב פה?
קארין אלהרר: את רואה אותו?
<רויטל לן כהן: אלינו הוא לא – לעניינים שלנו אין.
קארין אלהרר: אבל השר לא נותן את התשובות, הוא נותן את התשובות, רחלי נותנת את התשובות.
<רויטל לן כהן: אבל אין, אני אראה לך מכתבים שבמשך חודשים לא זוכים אפילו ל"התקבל" ו"מטופל".
קארין אלהרר: רויטל, את צודקת, זה יקבל מענה.
קארין אלהרר: גם אריאל, גם רחלי וכל הצוות, זה לא סביר בעיני.
קארין אלהרר: חודשים פניות אצלכם ולא מקבלות מענה?
<רחל אברמזון: בסדר, אנחנו נבדוק מקרה-מקרה שחודשים לא נענה.
<רחל אברמזון: קשה לי עם האמירות האלה אבל זה בסדר, אנחנו נבדוק את זה.
קארין אלהרר: טליה בושרי.
<טליה בושרי: דבר ראשון אני אפתח בכך שלילד הזה יש פרצוף – זה הילד שלי, תכירו, זה ליאב, הוא בן 6.5, הוא אובחן על הרצף האוטיסטי לפני שנה וחצי, הוא נמצא בגן תקשורת והוא עולה לכיתה א'.
<טליה בושרי: אני רוצה לבכות ולדפוק על השולחן ולצעוק.
<טליה בושרי: רשמתי נקודות.
<טליה בושרי: דבר ראשון, נכון, אני שלחתי מייל לשר נפתלי בנט ב-2 באוגוסט, קיבלתי מענה אוטומטי, מאז נדם קולו של כבוד השר.
<טליה בושרי: שלחתי לך מייל, אין לי מילים להגיד לך כמה שאני מעריכה אותך על התגובה המהירה, על היחס - - -
קארין אלהרר: זה לא אני, זה הצוות שלי.
<טליה בושרי: תודה רבה.
<טליה בושרי: אני סוף סוף הרגשתי שמישהו מתייחס אלי.
<טליה בושרי: אנחנו פשוט שקופים.
<טליה בושרי: אנחנו גרים בראש העין, הילד שלי שובץ בכפר יעבץ בלב השרון – 36 ק"מ מרחק, כשבית הספר שהכי קרוב אלינו פיזית נמצא בפתח תקווה, בית ספר "רעות", שייך למחוז תל אביב.
<טליה בושרי: אנחנו יכולים מראש העין לצעוד ברגל לפתח תקווה אבל אנחנו שייכים למחוז מרכז.
<טליה בושרי: בא בן אדם מאוד מאוד חכם, לקח עט, עשה: מפה עד לפה חדרה-גדרה, פה זה מחוז מרכז.
<טליה בושרי: חדרה-גדרה.
<טליה בושרי: ילד בן שש וחצי צריך לקום בשעה 06:00 בבוקר וב-06:30 להיות בהסעה.
<טליה בושרי: אנחנו לא מדברים על ימות הקיץ, אנחנו מדברים גם על ימות החורף, כשיש סערות, וגשם, ומבול, ופקקים, והכול אפרורי וחשוך בשעה הזאת.
<טליה בושרי: כשהילד שלי אוהב להיות בפוך, בכיף, בחום, כמו הילדים של כולכם, הוא יצטרך להיות בחוץ בשעה 06:30, לעלות להסעה.
<רויטל לן כהן: שלא לדבר על לחזור הביתה ב-19:00.
<טליה בושרי: אני לא מדברת אפילו על לחזור.
<טליה בושרי: היינו אצל הפסיכיאטר של הילד שלי, כיתתי רגליים, מיילים, העתק- הדבק, העתק-הדבק, למי לא פניתי – ללפיד, לטל פרידמן, כל מי שיש לו ילד אוטיסט פתאום נהיה חבר שלי, למה?
<טליה בושרי: כי אני אימא לילד אוטיסט, מי שאין לו ילד אוטיסט לא יודע במה מדובר אז פונים לאנשים שהם כמונו.
קארין אלהרר: עד היום קיבלת תשובה?
<טליה בושרי: כפר יעבץ, זה הפתרון.
קארין אלהרר: רחלי, מה אפשר לעשות בעניין הזה?
<רחל אברמזון: בית הספר "רעות" מלא.
<טליה בושרי: מלא, מפוצץ, אין להם מקום לילדים של עצמם.
<טליה בושרי: גם רציתי לעבור לגור בפתח תקווה, אמרתי: אני אעבור לגור שם למען הילד שלי – אין מקום.
<רחל אברמזון: זאת בדיוק הבעיה.
קארין אלהרר: אין בית ספר יותר קרוב?
<טליה בושרי: אין.
<רחל אברמזון: אין.
<רחל אברמזון: לכן אני רוצה לומר משהו - - -
<טליה בושרי: אני רוצה לסיים, חיכיתי מאוד מאוד לדבר.
<רויטל לן כהן: כשיפתחו כיתות חינוך מיוחד מרובות משאבים בתוך החינוך הרגיל אז יהיה לו מקום בתוך העיר.
קארין אלהרר: רויטל, אבל את לא יכולה אחת שמעירה על כל אמירה.
<טליה בושרי: הילד שלי לא יכול לנסוע בהסעה.
<טליה בושרי: יש לי כאן מכתב מהפרופסור שמטפל בו, פרופ' דורון גוטל, מנהל מחלקת פסיכיאטריה ונוער בתל השומר.
<טליה בושרי: הוא מכיר את הילד שלי, הוא מטפל בו, הוא מעיד על כך שהילד לא יכול לנסוע בהסעה.
<טליה בושרי: אני לא רוצה לפתוח את כל התיק הרפואי של הילד שלי, קשה לו מבחינה נפשית לשבת בהסעה.
<טליה בושרי: שלוש שנים הוא בחינוך המיוחד.
<טליה בושרי: לפני שהוא אובחן כאוטיסט הוא היה בגן שפתי.
<טליה בושרי: תמיד אימא מסיעה אותו.
<טליה בושרי: תכננתי להסיע אותו גם לבית ספר "רעות" כדי שהוא לא יצטרך לסבול את הנוכחות של האנשים ושל הנהג ושל מי שנמצא שם כי זה עושה לו חרדות וסטרס מטורף.
<טליה בושרי: הילד צורח ובוכה בתוך ראש העין, לא מוכן לנסוע, אני מסיעה אותו.
<טליה בושרי: אם אני אעשה ועדת ערר אנחנו נקבל הרי את אותה תשובה – אין מקום בבית ספר "רעות".
<טליה בושרי: אני הייתי מוכנה לעזוב את הדירה היפה והמהממת והנחמדה שלי שרק עכשיו עברתי אליה ולעבור לגור בפתח תקווה בשביל שהוא ישובץ ל"רעות", גם להם אין מקום.
<טליה בושרי: אני אישית ספציפית שונה פה כנראה משאר ההורים – אני לא יודעת אם יש עוד אימהות כמוני – אני גם אימא חד-הורית שמגדלת את הילד שלי לבד, האבא חי בארצות-הברית, יש לי מיליון חזיתות להתמודד, אין לי תמיכה, אני באמת באמת לבד ואני מוצאת את עצמי לא ישנה ימים ולילות, בוכה לילה שלם, שולחת לחברים הודעות: אני במצוקה, דברו אותי, בגלל הנושא הזה.
<טליה בושרי: במקום להתרגש, כיתה א', ללכת לקנות את כל מה שצריך לבית הספר, עוד לא קיבלנו שום מכתב.
<טליה בושרי: רק עכשיו קיבלתי הודעה שהוא בכלל, תודה לאל, התקבל לכפר יעבץ.
<טליה בושרי: עוד לא קנינו שום דבר.
<טליה בושרי: אין תיקים, אין שמחה.
<טליה בושרי: כולם שואלים: לאן הילד שלך הולך?
<טליה בושרי: לא יודעת.
<טליה בושרי: רק ביום חמישי שעבר קיבלתי הודעה: לכפר יעבץ.
<טליה בושרי: כפר יעבץ – איפה זה?
<טליה בושרי: למה זה כל כך רחוק?
<טליה בושרי: וואו, שעה נסיעה כל בוקר.
<טליה בושרי: אני מצטערת להישמע פסימית אבל אני יודעת שמה שאני עושה עכשיו גם לא יעזור לי.
<טליה בושרי: הסבירו לי שאין תקציבים לפתוח בתי ספר.
<טליה בושרי: נפתח כפר יעבץ, אמרו לי: תשבי בשקט עוד כמה שנים טובות עד שיפתח עוד בית ספר.
<טליה בושרי: יש מחסור נוראי אצלנו, באזור המרכז, מחסור נוראי.
<טליה בושרי: אני אתחיל מזה שלתחום חדרה-גדרה – זה לא נורמלי.
<טליה בושרי: יש הורים מהגן של הילד שלי שעברו דירה, זוג שעבר דירה, עזב את הבית שלו, עבור לגור בהוד השרון כדי שישבצו את הילד לכיתת תקשורת בבית ספר רגיל.
<טליה בושרי: אני אפילו את זה לא יכולה.
קארין אלהרר: אני מבינה שיש את עניין המחוזות אבל מכיוון שיש מצוקה כנראה חריגה באזור הזה, אין אפשרות להעביר מחוז?
<טליה בושרי: אין מקום.
<רחל אברמזון: ב"רעות" הוא היה מתקבל באהבה וברצון, הבעיה היא שבית הספר כבר חסום מבחינת היכולת לקלוט.
קארין אלהרר: בסדר, אז לא "רעות", אבל משהו אחר.
<רחל אברמזון: אז בסביבה אין.
<רחל אברמזון: יחד עם זה, אני מוכרחה לומר שבעניין ראש העין, כיתה א', אני הייתי מעורבת שם, אנחנו ניסינו ואני לא יודעת, אני לא רוצה להישמע כשולפת פתרונות, אבל אנחנו כן דיברנו על האפשרות לנסות לקדם פתיחה של כיתה בראש העין.
<רחל אברמזון: יש עם זה קושי, יש עם זו בעיה, זו כבר לא הבעיה התקציבית.
קארין אלהרר: מה הקושי?
<רחל אברמזון: אנחנו נבחן את זה כי זה מבנה, זה הצוות, זה עוד הרבה דברים - - -
קארין אלהרר: אבל יש אפשרות שהדבר הזה יקרה?
<רחל אברמזון: אנחנו מנסים לבדוק את זה, לא בטוח, כי חלק מהילדים משובצים כבר וטוב להם בשיבוץ שהם קיבלו.
<טליה בושרי: מעדיפים לשלוח אותם למקומות שונים מאשר לפתוח להם משהו בתוך העיר.
קארין אלהרר: רגע, טליה, זה יכול להיות פתרון טוב.
<טליה בושרי: הילד שלי לא יכול כיתת תקשורת בבית ספר רגיל, הוא צריך בית ספר לחינוך מיוחד ואין משהו קרוב, אין.
<טליה בושרי: תקשיבי, אני הפכתי את המדינה – אין משהו קרוב, אין.
<טליה בושרי: אני לא יודעת איך להסביר לליאב שהוא יצטרך לשבת בהסעה שעה, אני לא יודעת איך להסביר לו את זה.
<טליה בושרי: אני מטפטפת לו אבל אני נורא מפחדת מהתגובה שלו.
<אילאיל לדר: רחלי, למה לא להציע למשפחות כאלה לפנות לשילוב - - -
קארין אלהרר: לא, היא לא רוצה אפילו כיתה.
<רויטל לן כהן: כי הפחידו אותם במשך שנים, הפחידו אותם במשך שנים מהחינוך הרגיל.
<רחל אברמזון: זה לא המקרה.
<רחל אברמזון: האימא מביאה כאן ומביעה את הכאב ואת הרצון גם שלה.
<אילאיל לדר: הסבירו לה מה זה אומר?
קארין אלהרר: רויטל, די, באמת, טיפה אמפתיה.
<טליה בושרי: אם את תפתחי את המפה ותסתכלי, אין בתי ספר קרובים אלינו, אין.
<טליה בושרי: פתח תקווה, ראש העין, שוהם – אין.
<כרמל אבנד: יש, הם מפוצצים.
<טליה בושרי: מפוצצים, בסדר, אבל אנחנו גם לא שייכים למחוז שלהם, שזה גם עניין, שלא יגידו שזה לא עניין.
<טליה בושרי: אם הוא היה מחוז תל אביב זה היה אחרת.
קארין אלהרר: מה היה אחרת?
<רחל אברמזון: מפני שהמחוזות משבצים בשלב הראשון - - -
קארין אלהרר: בתוך עצמו.
<רחל אברמזון: מנסה לשבץ.
<רחל אברמזון: אבל ישנם ילדים כבר למשל שנמצאים מהמחוזות האחרים ואם יש להם את המקום אז הם משאירים אותם שם.
<אריאל לוי: זה לא אוטומטי שבגלל שאתה במחוז כזה אז אתה עכשיו תיסע 40 ק"מ.
<אריאל לוי: זה לא הגיוני לילד, לא הגיוני כלכלית ולא הגיוני למשפחה.
<אריאל לוי: אבל יחד עם זאת, אנחנו רוויים גם במחוז תל אביב וגם במחוז מרכז.
<אריאל לוי: אנחנו רוויים.
<טליה בושרי: אז למה לא פותחים עוד בתי ספר?
<טליה בושרי: מה העניין?
קארין אלהרר: מניסיוני, רחלי, תמיד יש הורה אחד או יותר שנותנים לו את השיבוץ שכאילו יותר קרוב אליו אבל הוא תמיד מעדיף איזה בית ספר שהוא שמע עליו אבל הוא יותר מרוחק – אין אפשרות לעשות הצרחה בין מקרים כאלה?
<רחל אברמזון: אם הם עולים ואם זה מתאפשר אז הם עושים את זה.
<רחל אברמזון: המחוזות עושים את זה גם בתוכם, גם לנסות להיענות, אבל לפעמים זה פשוט כבר עובר את הגבול שבו בית הספר יכול לקלוט את המענה הזה.
<אריאל לוי: אנחנו מוכנים לבדוק שוב את הכיתה, לראות אם יש אפשרות להצרחה.
<אריאל לוי: יותר הגיוני לפתוח בראש העין.
<אריאל לוי: אני אגיד עוד דבר, יש פה גם עניין של בינוי ודבר נוסף זה תקנים.
<אריאל לוי: אני רוצה לומר משהו פה גם לפרוטוקול, אני מאשר מעבר לתקן ילדים בכיתה.
<עדי עזוז: חמור מאוד.
<אריאל לוי: הכי קל להגיד "חמור מאוד".
<אריאל לוי: עדיף שהילד ישב בבית, זה יותר הגיוני.
<כרמל אבנד: לא, אריאל, זה לא ככה.
קארין אלהרר: רגע, יגיע תורכם.
<אריאל לוי: אני, במקרים מסוימים – אגב, לפעמים מעורב אישית, אני משתדל שרק המקרים החריגים – אני מודיע לבית ספר מסוים: כן, אתה תקלוט את הילד התשיעי, אני אומר שוב, מעבר לשמונה, מכיוון שאין לנו פתרון ועדיף שהילד לא ייסע 40-50 ק"מ.
<אריאל לוי: מה לעשות?
<אריאל לוי: יכולים להגיד: זה לא תקין – הכי קל להגיד: זה לא תקין - - -
<עדי עזוז: זה לא מה שאני אומרת, אני אתן תגובה.
<אריאל לוי: מצד שני, אני אגיד יותר מזה, יש מקרים שאנחנו נפתח גם תלת-גילאי, לא דו-גילאי.
<קריאה: פותחים.
<אריאל לוי: אני לא אמרתי שלא פותחים, אנחנו מאשרים פתיחה.
<אריאל לוי: אני נתתי הנחיה למחוזות לעשות את זה כי אני לא יכול להרשות שילדים ישבו בבית.
<אריאל לוי: מצד שני, לא תמיד ההצרחה בין הצורך האמיתי שלהם, לבין הרצון של המחוז להיענות, לבין מה שיש בפועל מסתדר.
<אריאל לוי: הדוגמה שכרגע העלית היא דוגמה כזו.
<אריאל לוי: אנחנו נבדוק שוב לגבי כיתה א' בראש העין, נבדוק שוב את תקן הכיתות באותו בית ספר בפתח תקווה.
<אריאל לוי: אנחנו לא מבטיחים כלום כי זה יהיה לא רציני לשלוף פה פתרונות.
<כרמל אבנד: הפתרון הכי קל הוא להגיד 9 ילדים בגן או בכיתה, זה הפתרון הכי קל.
<אילאיל לדר: פתרון הרבה יותר טוב והרבה יותר זול - - -
קארין אלהרר: אילאיל, האימא לא רוצה.
<אילאיל לדר: יש מודלים, אני לא מדברת ספציפית על זה, תקשיבו רגע למודל.
קארין אלהרר: אילאיל, אני צריכה לסיים את הדיון עוד מעט ויש עוד מלא דוברים.
<אילאיל לדר: יש לך מודל כמו ראש צורים, שילדים באים ויושבים עם המורה ליד כיתה רגילה, 3-4 ילדים.
<אילאיל לדר: זה לא חייב להיות כיתה.
<אילאיל לדר: את לא רוצה לשמוע.