GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שפי פז: יש שדה קרב, אבל הוא בינינו לבין העמותות, לבין הארגונים, לבין הפעילים, לבין מה שאנחנו קוראים "הלטפנים", אלה המתנדבים שמעולם לא הגיעו לדרום תל-אביב עד שהגיעו לשם המסתננים ופתאום הם מציפים לנו את השכונות.
<שפי פז: אתמול או שלשום בית הדין האירופי לזכויות אדם הגבוה לצדק קבע שאפשר להחזיר אריתריאים הביתה.
<שפי פז: אני מקווה שאת זה כן קראת, יוסי.
<שפי פז: אני מקווה מאוד שתקלטו את המשמעות של זה.
<שפי פז: כבר מזמן אנחנו טוענים שההגירה מאריתריאה אינה פליטות.
<שפי פז: אני מסכימה שיש מאריתריאה פליטים, יש מתנגדי משטר בסכנת חיים, אבל הם מיעוט קטן.
<שפי פז: רוב רובם של האריתריאים בישראל ובעולם כולו הם מהגרי עבודה.
<שפי פז: ממשלת אריתריאה שולחת אותם החוצה לעבוד ולשלוח כסף הביתה.
<שפי פז: הגיע הזמן שנבין את זה.
<שפי פז: לגבי הדרפורים – אני מסכימה עם זה שיש דרפורים שנמצאים בסכנת חיים.
<שפי פז: לא כל הדרפורים ולא כל מי שהוא טוען שהוא דרפורי, ולא כל מי שאומר שהוא ברח מדרפור, הוא באמת דרפורי והוא בסכנת חיים.
<שפי פז: יש שם מלחמת שבטים, סודן היא מדינה גדולה ויש בה עוד מקומות.
<שפי פז: מה שאני יודעת – סיפור מאתמול – שבשכונת שפירא יש דרפורים שיש להם מספיק כסף לשלם בין 10,000 ל-14,000, אני לא יודעת בדיוק, שכר דירה לסופרמרקט שהולך להיפתח בחודש הקרוב במקום בית-כנסת.
<שפי פז: בית-הכנסת פונה על-ידי העירייה כי לא היו לו אישורים, למרות שיש לנו לפחות 20 כנסיות בשטח שכולן בלי אישורים, אבל בית-כנסת צריך אישורים.
<שפי פז: במקומו העירייה תיתן רישיון עסק לסופרמרקט של סודנים.
<שפי פז: אני יודעת ששכר הדירה שם הוא יותר מ-10,000 שקל.
<שפי פז: אז כשאתם מדברים על דרפורים וכו', אז גם שם לא כולם פליטים ולא כולם מסכנים.
<שפי פז: יש משהו שאתם חייבים להבין: יש מסתננים מבקשי מקלט עניים, יש הרבה מאוד אימהות חד-הוריות שהבעלים ברחו.
<שפי פז: אגב, גם את זה צריך לדעת, בעלים שהגיעו לפה, עשו פה ילדים, השאירו אישה וילדים מאחור – אנחנו יודעים את זה כי אנחנו שכנים שלהם.
<שפי פז: בניגוד לכולכם, אנחנו מדברים איתם, אנחנו שכנים שלהם – הגיעו לארץ, נישאו, ילדו שוב ילדים, לקחו מתישהו את כל הכסף מהבנק, לקחו את המענק, כי ההגירה לא בודקת אם הוא מפרנס.
<שפי פז: ההגירה בודקת אם הוא מפרנס בשביל לשלוח לחולות או לא לשלוח לשם, אבל היא נותנת לו לברוח.
<שפי פז: הם משאירים פה אימהות חד-הוריות עם שניים, שלושה, ארבעה ילדים.
איל בן ראובן: נמרוד, בבקשה.
<נמרוד אביגאל: אני רוצה לגעת בשתי נקודות שלא דובר עליהן, ואני שמח לשמוע שמבקר המדינה עורך דוח בנושא.
<נמרוד אביגאל: אלה שתי סוגיות שחשוב לנו שייבחנו.
<נמרוד אביגאל: הסוגיה הראשונה היא סוגיה של דחיות על הסף של בקשות מקלט.
<נמרוד אביגאל: כמו שאדלשטיין סיפר, לפני שנתיים היתה עלייה בכמות הבקשות שהוגשו והפתרון של משרד הפנים היה להפעיל סעיף קטן - - -
איל בן ראובן: אתה יכול להגיד לי למה פתאום היתה העלייה הזאת לפני שנתיים?
<נמרוד אביגאל: כמה סיבות.
<נמרוד אביגאל: האחת, אנשים בתוך הקהילה התחילו לעזור לאנשים אחרים בקהילה למלא את הבקשות; השנייה, אנשים שזומנו לחולות פתאום אמרו להם שהם יכולים להגיש בקשות ואז הם פשוט קלטו שזה שהם שוחררו מהכלא כשהם נכנסו ומקבלים ויזה, לא אומר שיש להם בקשת מקלט.
<נמרוד אביגאל: היתה עלייה בבקשות שהוגשו והחליטו להפעיל סעיף בנוהל הטיפול בבקשת מקלט שלא הופעל עד אז, היה אות מתה, שאומר שאי אפשר להגיש בקשת מקלט אחרי שנה בישראל.
<נמרוד אביגאל: כלומר, צריך להגיש אותה בשנה הראשונה לכניסה לישראל ואחר כך אי אפשר.
<נמרוד אביגאל: התחילו להפעיל את הסעיף הזה ופשוט לדחות את כל האריתריאים וגם כמה סודנים שהגישו בקשות מקלט.
יעל כהן-פארן: על הסף?
<נמרוד אביגאל: על הסף, בלי לבדוק שום דבר.
<נמרוד אביגאל: הכניסו אותם לריאיון של כמה דקות, למה הגשת רק עכשיו ולא בשנים שלפני כן, ואז הם נדחו.
יעל גרמן: אלה ה-21,000 דחיות?
<נמרוד אביגאל: לא, אלה 2,000 דחיות שנדחו במהלך אותה שנה, מסוף 2015 עד סוף 2016.
<נמרוד אביגאל: פנינו במספר הליכים משפטיים לבית הדין לערערים ובית הדין אמר שאי אפשר לעשות את זה מכל מיני סיבות, כי אנשים לא ידעו שהם צריכים להגיש ולא ידעו שיש מגבלה של שנה וכו' וכו', וקיבלו את הערערים.
<נמרוד אביגאל: באיזשהו שלב משרד הפנים אמר שגם בלי החלטה של בית הדין, מי שיש לו ערר בבית-הדין, פותחים את בקשת המקלט שלו.
<נמרוד אביגאל: פנינו לחברי בייעוץ המשפטי ולמשרד הפנים ואמרנו: בסדר, טעיתם, את כל ה-2,000 בקשות שנדחו באופן זה בשנה האחרונה תעשו undo במחשב ותפתחו אותן.
<נמרוד אביגאל: כמו כן, אמרנו שבגלל שהרבה מאוד אנשים שמעו על המדיניות החדשה הזאת ולכן לא מגישים עכשיו בקשות מקלט, כי הם יודעים שהם יידחו על הסף, תודיעו בכל האמצעים שיש לכם – או כשאדם מגיע לחדש ויזה או בשלטים – שכעת אפשר להגיש בקשות מקלט בלי מגבלת השנה.
<נמרוד אביגאל: התשובה שקיבלנו היא כזאת: עכשיו, כל מי שיגיע לחדש את הוויזה, וחלק לא מגיעים לחדש את הוויזה בבני-ברק, מכל מיני סיבות, או שהם באילת או שהם בחולות או שאין להם ויזה, ישאל אותו הפקיד: למרות שביקשת בקשת מקלט, אתה אולי רוצה שהיא תישאר סגורה או שאתה רוצה שנפתח אותה?
<נמרוד אביגאל: ואז, אם האדם יגיד כן, אני רוצה שתפתחו את הבקשה שלי, אז הבקשה תיפתח.
<נמרוד אביגאל: בדקנו אחרי חודשיים – עשינו בקשת חופש מידע – ומתוך 2,000 הבקשות שנדחו על הסף, 40 נפתחו.
<נמרוד אביגאל: כך עבד המנגנון הזה.
<נמרוד אביגאל: במקום שיעשו undo במחשב ויפתחו אוטומטית את כל הבקשות, הטילו על הפקידים בבני-ברק, שבדרך כלל שואלים אותם שאלות אחרות לגמרי, לשאול אם רוצים שבקשת המקלט שלהם תיפתח.
<נמרוד אביגאל: בסוף השבוע האחרון פעל במרץ ארגון ARDC, ארגון שקם מתוך הקהילה, והתקשר לכמה מאות אנשים.
<נמרוד אביגאל: מאה אחוז מהאנשים ששאלו אותם אם הבקשה שלהם נדחתה על הסף והם רוצים שהיא תיפתח, אמרו שכן.
<נמרוד אביגאל: כי זה טריוויאלי, מי שהגיש בקשה רוצה שהבקשה תיפתח.
<נמרוד אביגאל: שלשום קיבלנו תשובה חוזרת מחברי שהמנגנון פשוט לקה בכל מיני תקלות טכניות.
<נמרוד אביגאל: עכשיו הם מבטיחים שהפקידים בבני-ברק ידעו איך לשאול את השאלה, יבהירו, ורק אם האדם אמר כן יפתחו את הבקשה שלו.
<נמרוד אביגאל: השאלה הפשוטה שלנו היא: למה?
<נמרוד אביגאל: למה צריך לעשות מנגנון נוסף, מורכב, במקום לעשות undo במחשב.
<נמרוד אביגאל: זאת הנקודה הראשונה שלי.
<נמרוד אביגאל: הנקודה השנייה היא אפילו יותר קצרה.
<נמרוד אביגאל: דובר פה הרבה על למה בקשות מקלט לא נבחנות.
<נמרוד אביגאל: כלומר, בעיקר בקשות של דרפורים, מה עושים, איך מקדמים, איך מקדמים את הטיפול בבקשות האלה.
<נמרוד אביגאל: אנחנו שואלים שאלה אחרת: מה עושים כאשר מכל מיני סיבות הבקשה לא מטופלת הרבה מאוד זמן.
<נמרוד אביגאל: את השאלה הפשוטה מאוד הזאת לקחנו גם כן לבית-הדין.
<נמרוד אביגאל: בית-הדין אמר שבקשות שמטופלות הרבה מאוד זמן, צריך לתת לאנשים האלה ב(1).
<נמרוד אביגאל: אנשים ערערו כי אמרו ש-ב(1) לא נותן לאנשים זכויות סוציאליות ואחרי הרבה שנים בארץ אנשים צריכים זכויות סוציאליות, ובית-המשפט אמר באחד המקרים: בסדר, צריך לתת א(5), ואז משרד המשפטים ומשרד הפנים דיברו ביניהם ואמרו: בואו נסגור את העניין הזה, נסתום את הפיות של כל ה-20, 30 שהגישו ערעורים למחוזי, וניצור רשימה של 200 אנשים שיקבלו א(5).
<נמרוד אביגאל: כך נסגרה הרשימה.
<נמרוד אביגאל: לכן השאלה שלי היא לא מה עושים כדי שהבקשות ייבחנו.
<נמרוד אביגאל: השאלה שלי פשוטה יותר: בנוהל הטיפול בבקשות מקלט אין שום גבול לעד מתי אפשר לבחון בקשה, ואנחנו אומרים שצריך להיות גבול כזה.
<נמרוד אביגאל: יש על זה כללים בכל העולם, על כמה זמן צריך לבחון בקשה.
<נמרוד אביגאל: אבל יותר מזה, מה עושים כשאין החלטה.
<נמרוד אביגאל: ואחרי שאין החלטה, פשוט צריך לתת מעמד, כי רק כך משרד הפנים יזיז את הרגליים וייתן החלטה בבקשות.
איל בן ראובן: אסף, בבקשה.
<אסף וייצן: יש לי הערה לגבי הדיון היום ושאלה למשרד המשפטים.
<אסף וייצן: אני חושב שהדיון המאוד מאוד חשוב הזה שמקיימת הוועדה, לא נוגע בלב העניין, כי לב העניין אינו המשאבים המוגבלים יותר או פחות של משרד הפנים ולא כמות הבקשות שהוגשה ולא הוגשה, מטופלת או לא מטופלת, אלא לב העניין הוא שאין רצון לדרג הפוליטי לפתור את הבעיה.
<אסף וייצן: וכשאין רצון, אנחנו רואים שיהוי של שנים ואנחנו רואים דחייה .
<אסף וייצן: אני לא יודע עד כמה הוועדה מכירה, אבל אחוזי הדחייה של בקשות במדינת ישראל הם מהגבוהים בעולם, אולי הכי גבוהים בעולם.
<אסף וייצן: אריתריאים – גם במדינות שפחות מכירות בהם ושמגרשות לכאורה, מדברים על 90% הכרה או על 70% הכרה.
<אסף וייצן: אף אחד לא מדבר על 0.1% הכרה באריתריאים, בשום מקום בעולם.
<אסף וייצן: דרפורים, כנ"ל.
<אסף וייצן: העובדה שעד היום יש החלטה לתת ל-200 מבקשי מקלט מדרפור מעמד הומניטרי היא החלטה שתשנה את החיים של 200 אנשים וצריך לברך עליה, אבל ההחלטה הזאת ניתנה במענה לפניות משפטיות, לא רק הומניטריות, שדרשו לתת הכרעות בבקשות מקלט ששנים תלויות ועומדות.
<אסף וייצן: וזו השאלה למשרד המשפטים – החובה לתת החלטות בתוך פרק זמן סביר היא חובה שלא צריך להיות עליה ויכוח.
<אסף וייצן: אפשר להתווכח אם פרק זמן סביר הוא חצי שנה, אם הוא שנה, עם בקשות מקלט מורכבות אולי זה יהיה 14 חודשים.
<אסף וייצן: אין ספק שחמש שנים ושש שנים זה לא פרק זמן סביר למתן החלטה בבקשה של אדם קונקרטי שפנה וביקש והציג את עמדתו.
<אסף וייצן: כך בפרט כשניתנה התחייבות מפורשת בפני בית-המשפט העליון.
<אסף וייצן: העובדה שהיום שר הפנים – ושרי פנים התחלפו לאורך השנים בתדירות די גבוהה – מחכה להחלטה בתיק אחר, בעניין אחר, היא לא רלוונטית, בטח שהיא לא רלוונטית ברגע שניתנה התחייבות של המדינה.
<אסף וייצן: נתתם התחייבות לתשעה שופטים של בית-המשפט העליון, תכבדו אותה.
<אסף וייצן: תכבדו אותה, תכבדו את האנשים שהגישו אליהם בקשה לפני כל כך הרבה שנים ומחכים לתשובה.
<אסף וייצן: המדינה כושלת בזה לא בגלל שהיא לא יכולה, לא בגלל היעדר משאבים, בגלל היעדר רצון.
<אסף וייצן: איך אנחנו רואים את היעדר הרצון הזה – אנחנו רואים שהמדינה מבקשת להתקשר עם עמותה שהאג'נדה שלה ברורה, כדי לקבל חוות דעת שמאפשרת להרחיק אנשים לאריתריאה.
<אסף וייצן: זה הרצון של המדינה.
<אסף וייצן: קודם כל יורים את החץ, גירוש, כמה שיותר גירוש וכמה שיותר להרחיק אנשים, ואחר כך בודקים איך אפשר לעשות את זה.
<אסף וייצן: כשאי אפשר לעשות את זה, כמו למשל במקרה המובהק של הדרפורים, פשוט לא נותנים החלטות.
<אסף וייצן: זה היעדר רצון, זה לא היעדר משאבים.
איל בן ראובן: אפורקי טעמה, בבקשה.
<אפורקי טעמה: אני מאריתריאה.
<אפורקי טעמה: ברחתי מאריתריאה כי נרדפתי בגלל הדת שלי.
<אפורקי טעמה: הייתי בצבא שמונה שנים בתנאים קשה והייתי גם כמה פעמים בכלא וראיתי מה נגרם לאנשים שנרדפים בגלל דתם או נתפסים במשטר.
<אפורקי טעמה: פגשתי אותם כמה פעמים בכלא, מ-94' ועד שעזבתי את המדינה ב-2007.
<אפורקי טעמה: ראיתי את העתיד שלי ומה יהיה לי אם אני אשאר באריתריאה בדת שלי.
<אפורקי טעמה: הגעתי לישראל לפני תשע שנים והגשתי בקשת מקלט שנדחתה על הסף כי לא הגשתי אותה בזמן.
<אפורקי טעמה: עכשיו, נפתחה בקשת המקלט שלי אבל לא קראו לי לריאיון, לכן אני מבקש שיבדקו את בקשת המקלט שלי ואת זה שהסיפור שלי שאני נרדף בגלל דת.
<אפורקי טעמה: יש גם הרבה אנשים שלא הגישו את בקשת המקלט ולא יודעים מה לעשות.
<אפורקי טעמה: יש עדיין גם את הפחד, בישראל ובכל העולם, שאתה מדת אחרת או שאתה מתנגד למשטר.
<אפורקי טעמה: זו הבקשה שלי, שיבדקו את בקשת המקלט שלנו, שלי ושל האחרים.
איל בן ראובן: לצערי אחרון הדוברים שאני יכול לתת לו, כי בעשר וחצי יש פה אירוע אחר, יהיה אנואר.
<אנואר סולימאן: תודה לכם שהזמנתם אותי לדיון הזה.
<אנואר סולימאן: אני אנואר סולימאן מדרפור ואני רוצה לדבר על כמה קשה לחיות עם הוויזה של שחרור בתנאים מוגבלים, 2(א)(5).
<אנואר סולימאן: אנחנו בארץ כמעט עשר שנים ובכל השנים האלה אנחנו חיים במעמד של 2(א)(5).
<אנואר סולימאן: אתם לא יודעים כמה פחד יש לחיות, כי המעמד הזה לא נותן אפשרות לעבוד כמו שצריך, לא נותן אפשרות ללמוד כמו שצריך.
<אנואר סולימאן: אני זוכר שב-2014, הזמן שהמדינה החליטה לשלוח אנשים למתקן חולות או ללכת לסודאן, לרואנדה או אוגנדה.
<אנואר סולימאן: אני זוכר שהלכתי לחדש את הוויזה במשרד הפנים בפתח-תקווה והעובדים של ההגירה אמרו לי: אנואר, אתה מוכן ללכת לאוגנדה או סודאן?
<אנואר סולימאן: אמרתי שאוגנדה היא לא המדינה שלי ולא מכיר אותה ואתם יודעים מה קורה בסודאן, רצח העם ממשיך בזמן שאני מדבר.
<אנואר סולימאן: יש אנשים מהאזור שלי שהורגים אותם.
<אנואר סולימאן: לפני שבועיים שמעתי בחדשות שיש אנשים שהרגו אותם באזור צפון דרפור.
<אנואר סולימאן: גם בעיתונים של האו"ם אומרים שרצח העם עדיין ממשיך באזור דרפור.
<אנואר סולימאן: בגלל זה אני לא מוכן ללכת.
<אנואר סולימאן: אמרו לי: אם אתה לא מוכן ללכת לשם, אתה יכול ללכת למתקן השהייה חולות, יש שם מיטה, יש שלוש ארוחות והכל שם בלי הגבלה.
<אנואר סולימאן: לא ידעתי מתי אפשר להשתחרר משם, פשוט הייתי בשוק, איך המדינה מתנהגת אלינו בצורה כזאת.
<אנואר סולימאן: כל העולם מכיר בנו כפליטים, למה המדינה מתנהגת אלינו כך.
<אנואר סולימאן: אמרתי: בסדר, אני הולך למתקן שהייה כמו שהמדינה החליטה ולא אתווכח עם ההחלטות של המדינה.
<אנואר סולימאן: אחרי שנה ועשרה חודשים בית-המשפט החליט לשחרר אותנו משם.
<אנואר סולימאן: באותו זמן הלכנו לחדש את הוויזה לחודשיים.
<אנואר סולימאן: אתם לא מאמינים איזה פחד יש, כי לפני 2014 לא היה לי פחד כזה.
<אנואר סולימאן: אבל עכשיו, כל חודשיים אני הולך לחדש את הוויזה ואני אומר שאולי ייקחו ממני את 2(א)(5) וישלחו אותי לחולות 2 או חולות 3 או חולות 4.
<אנואר סולימאן: בגלל זה אני חי בפחד.
<אנואר סולימאן: כל פעם יש חוק חדש - - -
איל בן ראובן: סליחה, 30 שניות ונגמר, כי אחרת אני לא אוכל לאפשר לאנשים.
<אנואר סולימאן: אני מסיים.
<אנואר סולימאן: עכשיו יש את החוק של הפיקדון, שלוקחים 20% מהמשכורת שלנו בגלל שעכשיו אנחנו חיים ב-2(א)(5).
<אנואר סולימאן: ה-20% גורם לאוכלוסיה גדולה, משפחות שיש להם מלא ילדים, ולכן אני רוצה שהמדינה תבדוק את הבקשות שלנו, תיתן לנו מעמד לחיות בכבוד.
<אנואר סולימאן: אנחנו לא מבקשים להיות פה אזרחים לתמיד, אנחנו רוצים להיות פה עד שהמצב במדינות שלנו ישתפר.
<אנואר סולימאן: תודה לכם.
<ג'וני גוטו: אני עובד בגן ילדים.
<ג'וני גוטו: יש לי בין 25 עד 80 ילדים עם מטפלות.
<ג'וני גוטו: המטרה שלי היא להעביר את השפה שלנו, את התרבות שלנו וגם לשמור על דרום תל-אביב, על זה שתושבים בתל-אביב מדברים וכל הזמן יש לנו את הבעיה זאת.
<ג'וני גוטו: גם בשכונת נווה שאנן.
<ג'וני גוטו: מאוד אכפת לי ומשש בבוקר ועד שבע שמונה בערב עובד מאוד קשה כדי לשנות את המצב בדרום תל-אביב.
<ג'וני גוטו: לי ולעם שלי אין חלום להישאר כאן במדינת ישראל, כי אנחנו יודעים שיש לנו מדינה שלנו.
<ג'וני גוטו: אנחנו מנסים לבנות אותה.
<ג'וני גוטו: יש לי שאלה למשרד הפנים – אנשים שתומכים במשטר, 80 דולר שולחים לאריתריאה ומחזקים אותו, איך לא יכולים לפתור את הבעיה הזאת בין המתנגדים, אלה שנגד השלטון שנמצאים כאן.
<ג'וני גוטו: למה אין את הבדיקה הזאת?
<ג'וני גוטו: כל חודשיים או שלושה חודשים אני הולך עם הנייר הזה, ואם אני מאבד אותו – כמה עולה תעודת זהות אחת, 100 שקל?
<ג'וני גוטו: אבל כאן כל אדם משלם 270 שקל או 265 שקלים.
<ג'וני גוטו: לאן זה הולך?
<ג'וני גוטו: אם אימא באה לשם עם שני ילדים, אין לה איך לחזור באוטובוס או במונית.
<ג'וני גוטו: איך היא משלמת את זה?
<ג'וני גוטו: איך לוקחים את זה על הדף הפשוט הזה?
<ג'וני גוטו: אני נמצא במדינה דמוקרטית, במדינה מתוקנת, חוקית, תודה לאל שבאתי למדינת ישראל, כי אם הייתי נשאר בסודאן, היו מחזירים לאריתריאה.
<ג'וני גוטו: אם הייתי נשאר במצרים, היו מחזירים אותי לאריתריאה.
<ג'וני גוטו: למה באתי לכאן?
<ג'וני גוטו: כי לאבא שלי כבר לקחו את החיים ואני לא יכול להמשיך להיות באריתריאה.
<ג'וני גוטו: אבא שלי בן 65 והוא עדיין חייל.
<ג'וני גוטו: הוא חייל עד עכשיו.
<ג'וני גוטו: אמרו שהוא יקבל פיצוי מהמדינה, לא שהוא יהיה חייל עכשיו.
<ג'וני גוטו: תודה רבה.
<ג'וני גוטו: אני אוהב אתכם וגם את עם ישראל.
<ג'וני גוטו: יש שטיפת מוח – למדתי המון דברים במדינת ישראל, תודה לכם.
יעל כהן-פארן: אני חושבת שמשרד הפנים, כהרגלו, ממשיך למרוח אותנו.
יעל כהן-פארן: אני מצטערת, הדברים שנאמרו כאן על-ידי אדלשטיין לגבי כמות הבקשות ושהוא לא עומד בקצב, זה פשוט זריית חול בעינינו.
יעל כהן-פארן: אני חושבת שאנחנו צריכים לדרוש מהשר תשובות יותר רציניות.
יעל כהן-פארן: השר ישב כאן, בדיוק בחדר הזה, לפני כשבוע ואמר שכל הדרפורים – לא אמר את זה במילים אלה – יכולים להיות מוכרים כפליט או כתושבי קבע.
יעל כהן-פארן: הוא לא אמר את זה במילים אלה, אבל זה בפירוש הובן מדבריו.
יעל כהן-פארן: אני שמחה שלפחות שם יש התקדמות, עדיין לא רואים את ההכרה בבקשות המקלט שלהם.
יעל כהן-פארן: לגבי אריתריאה – לא ברור לי איך כשהרודן שם מקבל אמירה של בית-הדין הבין-לאומי כמבצע פשעי מלחמה, בכלל שוקלים ונותנים לארגון שהאג'נדה שלו מאוד ברורה לבצע את הבדיקה מה המדיניות כלפי אריתריאה, כשאנחנו יודעים שבמדינות אחרות בעולם מכירים במרבית בקשות המקלט של הפליטים.
יעל כהן-פארן: נחנו צריכים לדרוש שינוי מדיניות כאן ולא עוד למריחת הזמן.
יעל כהן-פארן: מדובר כאן בפתרון שהוא לא רק הומאני והומניטרי.
יעל כהן-פארן: אנחנו, כעם ישראל, היינו גרים בארץ מצרים ונרדפנו באירופה.
יעל כהן-פארן: אנחנו צריכים למצוא את הפתרון הזה כי הוא גם נכון וטוב לכל האזרחים במדינת ישראל, כי הבעיה בדרום תל-אביב מוכרת וידועה ולא מתעלמים ממנה.
<שפי פז: לא אכפת לך מדרפורים - - -
יעל כהן-פארן: אל תפריעי לי, גברת שפי פז.
יעל כהן-פארן: להכיר בפליטים יעזור להם לקבל שירותים בכל הארץ ואפשר יהיה להציע להם עבודות בכל הארץ.
יעל כהן-פארן: הסיבה שהם בדרום תל-אביב כי למשל רק שם יש מרפאה וקהילה שיכולה לתמוך בהם.
יעל כהן-פארן: זו אחת הבעיות וצריך להכיר בזה שהפתרון שלכם קשור בפתרון שלהם.
יעל כהן-פארן: הם צמודים, נקודה.
יעל כהן-פארן: אי אפשר להוציא אותם מהארץ - - -
<שפי פז: לא אצלנו.
יעל כהן-פארן: יעבירו אותם למקומות אחרים אם הם יקבלו כאן מעמד.
איל בן ראובן: הנושא מורכב, ולנושא מורכב גם הפתרון מורכב.
איל בן ראובן: אין פתרונות קלים לבעיות קשות.
איל בן ראובן: לבעיות קשות צריך לתת פתרונות מורכבים, אבל החוכמה היא שכאשר נותנים פתרון מורכב, צריך לפשט אותו ככל האפשר, אחרת התוצאה היא לא טובה.
איל בן ראובן: הבעיה פה היא בהחלט בעיה ברמה של ממשלה.
איל בן ראובן: ראש הממשלה צריך להתערב בזה ואנחנו יודעים שכשהוא שם את ידו אז יש לזה משמעות.
איל בן ראובן: אני חושב שפה שר הפנים וראש הממשלה צריכים להידרש לבעיה.
איל בן ראובן: אני כן רואה איזושהי תזוזה.
איל בן ראובן: האמירה של שר הפנים לגבי הדרפורים, אני רואה בזה איזשהו אור קטן בקצה המנהרה שצריך לסמן לכל המערכות שעוסקות בנושא שצריך לבחור כרגע, צריך לשנות את דרך הפעולה.
איל בן ראובן: כלומר, אם היינו במצב של עשר שנים, שאנחנו באיזה מין סיטואציות כפי שאנחנו שומעים, אנחנו שומעים כל הזמן את הטענות מכאן ומכאן ומכאן – ברור שצריך לשנות את דרך הפעולה.
איל בן ראובן: אני בהחלט שם את זה על שולחנו של ראש הממשלה ושר הפנים ואנחנו גם נדאג להביא את זה לידיעתם.
איל בן ראובן: אמרתי בפעם הקודמת ואני אומר את זה גם פה, בראש ובראשונה נדרשת מדיניות בהירה וברורה שבעקבותיה, על בסיס המדיניות הזאת, יש תוכנית פעולה מה עושים.
איל בן ראובן: אני אומר לכם, תוכנית פעולה ברורה היא יותר טובה מהתעלמות.
איל בן ראובן: גם אם היא תוכנית לא נעימה, אבל היא תוכנית שאנשים יודעים מה לעשות.
איל בן ראובן: הדבר החמור ביותר שקרה לנו בעשר השנים האחרונות שכולם עושים כמיטב יכולתם לצורך העניין, אבל התוצר הוא תוצר רע מאוד.
איל בן ראובן: ראינו את זה לפני שבוע בדיון בוועדת הפנים ואנחנו רואים את זה בדיון הזה, וראינו את זה גם בדיון הקודם ובתקשורת.
איל בן ראובן: מה צריך יותר מאשר לשמוע את שפי ולשמוע את האנשים מדרפור, אריתריאה וכו'.
איל בן ראובן: זה תוצר רע של תהליך.
איל בן ראובן: לאור מה שאמרתי שיש איזשהו כיוון, אני מבקש מרשות ההגירה שלאחר שאתם מעבירים את הקריטריונים לגבי הדרפורים ב-17 ביולי, לאחר שהשר מאשר אני מבקש להעביר לוועדה כדי שנכיר את הקריטריונים.
איל בן ראובן: יותר חשוב מזה, בעקבות הקריטריונים הייתי מבקש לקבל מהי תוכנית הפעולה.
איל בן ראובן: אני מניח שעל בסיס הקריטריונים האלה גם מתכוונים לעשות משהו.
איל בן ראובן: כלומר זה לא רק כדי שיהיו קריטריונים, אלא כדי שיהיה משהו לעשות עם זה.
איל בן ראובן: אני מבקש לקבל תוכנית פעולה, כי בדיון מעקב שנעשה אני ארצה לשמוע גם את תוכנית הפעולה.
איל בן ראובן: לא אמרתי בתחילת הדרך, אני מברך על כך שיש ביקורת של מבקר המדינה.
איל בן ראובן: הבנתי את התהליך, יש לי קצת בעיה עם הזמן.
איל בן ראובן: אני לא מרגיש נוח עם הזמן.
איל בן ראובן: כלומר, אם אנחנו היום בביקורת ונראה את התוצרים שלה במאי בעוד שנה כמעט, אנחנו קצת בבעיה.
<דגנית שי: יש פה דחיפות, זה ברור.
איל בן ראובן: אני מתייחס לעבודת המבקר, שהיא עבודה נורא נורא חשובה, בעיקר בהקשר של מה עושים איתה.
איל בן ראובן: היות שאין לי ספק שיש הרבה מה לעשות עם העבודה הזאת, הייתי מבקש לבחון אם אפשר באיזושהי דרך, באיזשהו תהליך, לנסות ולקצר את התהליך, לזרז, לעשות משהו, כדי שזה יהיה עדיין רלוונטי.
<דגנית שי: את הטיוטה של דוח הביקורת אנחנו מסיימים באוקטובר.
<דגנית שי: נתונה הזכות לגופים המבוקרים לעיון ולטיעון והם נותנים את התשובות.
<דגנית שי: לפעמים הם מקבלים את הדוח לעיון נוסף.
<דגנית שי: אבל אני אעביר את המסר.
איל בן ראובן: אני מציע שתעבירי את המסר ליוסי ואנחנו נבדוק את האפשרות.
יעל גרמן: שמענו את שפי ובעיני זה היה מזעזע שישנם כאן 10,000 תומכי משטר.
יעל גרמן: אני לא יכולה להבין למה לא מחזירים אותם לאריתריאה והייתי מבקשת לקבל תשובה על כך.
איל בן ראובן: אני מבקש לקבל מהמבקר איזושהי התייחסות לשאלה איך ניתן לקצר את התהליך.
איל בן ראובן: הדבר הבא שאני רוצה לומר – אני בתחושה או בהבנה שהמנגנון הקיים כרגע, בנקודת הזמן הזאת, איננו מספק מבחינת מתן התשובות המהירות לפיגורים, ללחץ, ללחצים שקיימים על המערכת.
איל בן ראובן: אני מבקש מאוד, יוסי, שתעביר.
איל בן ראובן: אני מתחייב, ואני אשמח לעזור בעניין הזה.
איל בן ראובן: צריך להגיד בצורה בהירה מה צריך – צריך עוד אנשים, צריך עוד הכשרות – מוכרחים לעשות איזשהו תהליך זריז - - -
איל בן ראובן: תכף תשמעי את הסיום של הדיון, רציתי להגיד מילה טובה ולכן אל תפריעי לי.
איל בן ראובן: אני מבקש מאוד לנסות לחשוב, לקדם ולהסביר מה צריך כדי להדביק את הפיגור, ויש פה פיגור.
איל בן ראובן: יש כאן החלטות של בית-משפט שצריך לתת לזה תשובות.
איל בן ראובן: אם צריך בשביל זה אדמיניסטרציה ולהגדיל באיזושהי צורה, אפילו לזמן נתון, כדי לנסות ולייצר איזושהי תמונה יותר בהירה.
איל בן ראובן: בחלומי – אני מקווה שזה לא חלום – הייתי רוצה לראות תוכנית עבודה בהירה על בסיס מדיניות שאומרת איך נותנים תשובות, אין מקבלים את הבקשות, אין נותנים תשובות בצורה מהירה, מי כן, מי לא.
איל בן ראובן: מי שצריך לקבל תשובה שלילית – אני מקווה שהחלטת בית-המשפט לגבי מדינה שלישית תהיה כזאת שמאפשרת הוצאה מכובדת, אבל מהירה, כדי לסיים את התהליך הזה עם מי שלא מגיע לו.
איל בן ראובן: אבל למי שכן מגיע, אז שידע שמגיע לו ואז נצטרך לתת לו את הפתרון בצורה כזאת ואחרת, ואלה יהיו כך וכך אנשים בסיפור הזה.
איל בן ראובן: אין לי ספק שהדבר הזה גם יביא הקלה לעניין אזור דרום תל-אביב, שאני מסכים לגמרי שגם פה המדיניות צריכה לכלול מענה לגבי הריכוז הזה של אנשים שנוצר בדרום תל-אביב.
איל בן ראובן: לדעתי צריך לפרק את הפצצה המתקתקת הזאת.
איל בן ראובן: זו פצצה מתקתקת, זה שדה קרב.
איל בן ראובן: אני קראתי לזה שדה קרב, ואני אומר שאם לא נפרק את הדבר הזה ונפריד אותו ונפזר אותו, זה ימשיך להיות שדה קרב, וחבל.
איל בן ראובן: גם בעניין הזה צריך לתקן את הנושא.
איל בן ראובן: אני רוצה לסיים בכל זאת בתקווה.
איל בן ראובן: אני חושב שאני לפחות יוצא מהדיון הזה עם איזשהן נקודות אור שאפשר וצריך להתקדם איתן.
איל בן ראובן: אני באופן אישי גם אשב עם שר הפנים ואולי נחשוב איך לעשות מפגש שיהיה מפגש יעיל.
איל בן ראובן: לא לבוא ולקטר, אלא לבוא עם רעיונות ומחשבות איך לפתור את העניין הזה.
איל בן ראובן: אני רוצה לסיים ולהודות לכל משתתפי הדיון המכובד הזה.
איל בן ראובן: אני מודה לכם, למרות האמוציות, על השמירה, על הסדר והנוהל.
איל בן ראובן: מה שנקרא, אפשר גם אחרת.
איל בן ראובן: תודה רבה לכולם, הישיבה נעולה.
איל בן ראובן: בוקר טוב, היום יום רביעי, 11 ביולי 2017, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לענייני ביקורת המדינה בנושא: בקשה לחוות דעת מבקר המדינה בנושא: אי יישום התוכנית הממשלתית למניעת עישון, במסגרת יום ללא עישון בכנסת – דרך אגב, ראיתי פה בחוץ אנשים מעשנים – שמובילה חברת הכנסת תמר זנדברג.
איל בן ראובן: בוקר טוב לחברי הכנסת, לנציגת מבקר המדינה והמוזמנים מהגופים השונים.
איל בן ראובן: מבחינת סדר הדיון, אצלי בדיונים אין התפרצויות.
איל בן ראובן: מי שרוצה להתפרץ, שייצא לבד, שלא נצטרך להוציא אותו.
איל בן ראובן: נותנים כבוד האחד לשני גם כאשר מאוד-מאוד לא מסכימים עם מי שאומר משהו אחר.
איל בן ראובן: דבר שני, אני מבקש שכאשר אנחנו שואלים שאלות, אני מבקש לתת תשובות קונקרטיות ולא להסתובב מסביב.
איל בן ראובן: חבל על הזמן.
איל בן ראובן: הדיון מתוכנן להסתיים בעשר וחצי וזה אומר שבעשר ועשרים אני מתחיל את הסיכום.
איל בן ראובן: אני כבר מראש מתנצל אם יהיו אנשים שלא יספיקו לדבר.
איל בן ראובן: נשתדל לתת לכולם.
איל בן ראובן: מטרת הדיון מבחינתי היא אחת ופשוטה מאוד, שבשנה הבאה, בדיון שיהיה ביום ללא עישון בכנסת, שהמצב יהיה הרבה יותר טוב ממה שהוא כרגע.
איל בן ראובן: המצב כרגע, לפחות לפי הדוחות שעברתי עליהם, לא מעודד.
איל בן ראובן: המאבק בנושא העישון הוא ארוך.
איל בן ראובן: בעיניי הוא עניין בעל חשיבות לאומית מן הטעם שמדובר בחיי אדם.
איל בן ראובן: מדובר בחיי אדם, לא פחות מזה.
איל בן ראובן: כך צריך להתייחס לזה.
איל בן ראובן: אני רוצה לפתוח את הדיון בכמה תוצאות ובעובדות שאני מקווה שעליהן אין ויכוח.
איל בן ראובן: ישנה החלטת ממשלה משנת 2011 שתמציתה אומרת: איסור מוחלט על פרסומות למוצרי טבק, פרסום אזהרות בתמונות על גבי חפיסות, הקצאת תקציב משמעותי להסברה למניעת עישון, העלאת מס כולל על טבק לגלגול ומוצרי עישון נלווים כאלה ואחרים.
איל בן ראובן: זאת ההחלטה ויש לה עוד נספחים.
איל בן ראובן: אל מול ההחלטה הזאת התוצאות הן קשות, ואני תכף אגיד כמה מילים על התוצאות.
איל בן ראובן: אבל מה זה אומר, בעצם, אם יש החלטה ויש תוצאות רעות?
איל בן ראובן: זה אומר או שהתוכנית לא מבוצעת או שהתוכנית לא טובה או שהיא מבוצעת בצורה רעה, לא מספיק טובה ואפקטיבית.
איל בן ראובן: מבחינת התוצאות – אני מוכרח להגיד שאת עיקר התוצאות לקחתי מדוח שר הבריאות.
איל בן ראובן: אני רואה הרבה דוחות והדוח הזה אמיתי.
איל בן ראובן: הוא מציג תוצאות ואינו מייפה את התמונה.
איל בן ראובן: כלומר, התמונה הקשה נלקחת, בין השאר, משם.
איל בן ראובן: התמונה אומרת שבכל שנה מתים אלפי אנשים, גברים ונשים, מעישון אקטיבי ופסיבי, כלומר לא רק מעישון אלא גם מעשן.
איל בן ראובן: 8,000 אנשים ונשים בכל שנה, מהם 800 בני אדם שאינם מעשנים, אבל הם חשופים לעשן.
איל בן ראובן: זה המון.
איל בן ראובן: הטיפול במחלות שקשורות לכל סוגיית העישון וההוצאות הנלוות – המספר שנמצא אצלי, אפשר להתווכח עליו – הוא משהו כמו 3.5 מיליארד שקלים בשנה.
איל בן ראובן: בעיניי, הנתון הקשה, גם כי יש לי הרבה ילדים, גם קטנים וגם גדולים, הוא גיל ההתנסות הראשונה של ילדים היום, במדינת ישראל, שדיווחו שעישנו.
איל בן ראובן: לפי הדוח, ילדים רבים מתנסים בפעם הראשונה בעישון סביב גיל 13 או לפני כן.
איל בן ראובן: זה מזעזע.
איל בן ראובן: ילדים בכיתה ו'-ז' מעשנים.
איל בן ראובן: לפי סקר שנערך בין חיילי צה"ל, הם מדווחים שהם התחילו את העישון בגיל 15 ושמעתי רק עכשיו שהנתונים כרגע אומרים שבצבא מתחיל אחוז מסוים של מעשנים והאחוז עולה במהלך השירות שלהם בצה"ל.
איל בן ראובן: הנתון שהתייחסתי אליו בתחילת הדברים, באשר לתוכנית ולאפקטיביות שלה, מראה על פי הדוחות שעד 2013 הייתה באמת איזושהי ירידה ומאז אנחנו מתיישרים לרעה במרחב.
איל בן ראובן: אנחנו לא ממשיכים לרדת, אנחנו מתחילים לעלות.
איל בן ראובן: ב-2016 אנחנו עולים, חד-משמעית, מ-19% מעשנים במדינת ישראל ל-22%.