GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל גרמן: כאילו שהדיון נוהל מזווית הראייה אך ורק של התושבים.
יעל גרמן: היום מתנהל דיון, שמשתדל להיות אובייקטיבי ולדון גם בבעיה של התושבים וגם בבעיה של הפליטים, אבל בוודאי שהוא מנסה להאיר את הבעיה של הפליטים.
יעל גרמן: ואין שתי אמיתות - זו לא אמת אחת של תושבי דרום תל-אביב ואמת אחרת של התושבים, המהגרים, או איך שקוראים להם פליטים או מסתננים.
יעל גרמן: יש אמת אחת, והאמת הזאת מדברת על כך שהמצוקה היא של שניהם, והמצוקה היא משולבת, והמצוקה נובעת מחוסר המעש, מחידלון האישים של הממשלה.
יעל גרמן: לממשלה טוב ונוח, זה נפלא לסכסך בין התושבים לבין הפליטים.
יעל גרמן: איזה יופי.
יעל גרמן: אז במקום שהתושבים יבואו בטענות לממשלה למה היא הזניחה אותם שנים, הרי דרום תל-אביב והשכונות שם לא נולדו כאשר הגיעו הפליטים.
יעל גרמן: המצוקה נולדה הרבה הרבה קודם.
יעל גרמן: היום היא החריפה, אבל היא לא נולדה אז.
יעל גרמן: אז במקום שהתושבים יפנו את הכעס שלהם, המוצדק, כלפי הממשלה, הם באים היום ומפנים את הכעס אל הפליטים או אל הממשלה שלא מטפלת בפליטים.
יעל גרמן: האמת היא – ואני אחזור עליה שוב ושוב – שהפתרון של Win-Win situation הוא שכולם ייהנו, הוא קודם כל כשהממשלה תקבע מדיניות, שתאמר:
יעל גרמן: אנחנו רוצים לגרש אותם – שתגרש; אנחנו רוצים להשאיר חלק – שתשאיר חלק.
יעל גרמן: אבל כל עוד שהם נמצאים כאן וכל עוד שלא מגרשים אותם, וכל עוד שלא קובעים כך או אחרת, שהממשלה תבוא ותיתן להם את האפשרות לחיות בתנאים שיאפשרו להם גם לצאת מדרום תל-אביב, כי הפתרון הוא בכך שנפזר אותם, שהם לא יהיו רק בדרום תל-אביב.
יעל גרמן: שאלו אותי: את מוכנה שיגיעו להרצליה?
יעל גרמן: זה יהיה נפלא שיגיעו להרצליה.
יעל גרמן: הם יטפלו באנשים סיעודיים כי היום אין לנו כוח אדם סיעודי במדינת ישראל.
יעל גרמן: חסרים 4,000 אנשים שיעבדו עם הקשישים הסיעודיים.
יעל גרמן: מה רע יהיה אם באמת ניתן יהיה לאפשר להם לעבוד כעובדים סיעודיים?
יעל גרמן: וכן, הם יגורו בהרצליה וברמת השרון ויטפלו באנשים הסיעודיים, ואני בטוחה שיחבקו אותם בכל מקום שהם יעבדו שם, כי הם כל כך זקוקים לעובדים סיעודיים.
יעל גרמן: מה רע יהיה אם הם יעברו לדרום, לאילת, או לטבריה ויעסקו בכל מקצועות המלונאות, שגם שם חסר כוח אדם.
יעל גרמן: אבל לא נותנים להם.
יעל גרמן: כשאמרתי שצריך לתת להם רישיונות עבודה, אמרו לי: את לא מבינה, הם עובדים.
יעל גרמן: בטח שהם עובדים.
יעל גרמן: במה?
יעל גרמן: כשוטפי כלים במסעדות ורוחצי רצפות.
יעל גרמן: בוודאי, כי זה הדבר היחיד.
יעל גרמן: ואיפה יש הכי הרבה מסעדות?
יעל גרמן: בתל-אביב.
יעל גרמן: אז איפה הם גרים?
יעל גרמן: בדרום תל-אביב.
יעל גרמן: אבל אם יאפשרו להם לעסוק בכל המקצועות האלה ואולי גם יכוונו אותם, אז הם לא יהיו בדרום תל-אביב, ואז נימצא נהנים מכל העולמות – גם יפתרו את הבעיה, גם יתנו להם אפשרות לעבוד, להתפרנס ולחיות כמו שצריך, ובינתיים שיבדקו באריתריאה, שיעשו מה שהם רוצים.
יעל גרמן: אבל בינתיים, עד שמגרשים או לא מגרשים, מכירים או לא מכירים, תנו להם זכויות של בני אדם, תאפשרו להם לעבוד, תאפשרו להם לשלם למשל ביטוח בריאות, מה שיחסוך למדינת ישראל מאות מיליונים שהיום היא מוציאה על טיפולים בבתי-החולים, מפני שאין ביטוח בריאות והם לא שייכים לקופת חולים, אבל הם כן מקבלים את הטיפולים.
יעל גרמן: וזה שוב win-win situation.
יעל גרמן: על כן אני חוזרת ואומרת: אין שתי אמיתות.
יעל גרמן: יש אמת אחת, והאמת האחת טובה לכל הצדדים.
מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש, על הדיון.
מיכאל מלכיאלי: הייתי רוצה לחזק וגם להתייחס לדברים של חברת הכנסת יעל גרמן.
מיכאל מלכיאלי: אנחנו בוועדה של ביקורת, אבל גם האמת צריכה להיאמר.
מיכאל מלכיאלי: אני יודע שצריך לחזק את ידי משרד הפנים ורשות ההגירה על העבודה המצוינת שהם עושים.
מיכאל מלכיאלי: לקרוא לזה היעדר מדיניות, אני חושב שמכוונים למקומות אחרים לגמרי.
מיכאל מלכיאלי: עובדים שם עובדים עד השעות הקטנות של הלילה למצוא פתרונות והם עושים עבודה שלפעמים היא לא פופולארית, לפעמים היא לא נחמדה כל כך, אבל אנחנו צריכים להודות לאנשים האלה שנוגעים בתפוח-אדמה הלוהט והכואב הזה.
מיכאל מלכיאלי: שתיים, ציינו כאן שיש שתי בעיות: בעיה אחת של הפליטים, האורחים, אלה שהגיעו למדינה בשנים האחרונות; ובעיה שנייה של תושבי דרום תל-אביב.
מיכאל מלכיאלי: האמת צריכה להיאמר, ואסור לנו להתבייש, אני חושב שבוועדה של ביקורת צריך לומר את זה, וזה מאוד מתחבר למה שאמרה חברת הכנסת גרמן: באה המדינה – אני לא יודע אם זו מדיניות של יען, כמו שאמר חבר הכנסת דב חנין – והביאה את כל אותם פליטים לדרום תל-אביב.
מיכאל מלכיאלי: לקחה את אותם אנשים שהם מסכנים גם ככה, עוד לפני שהגיעו הפליטים הם היו מסכנים, והפכו אותם לעוד יותר מסכנים.
מיכאל מלכיאלי: כל מי שמסתובב בדרום תל-אביב – אני הסתובבתי שם בלילה, ולא רק בלילה, גם ביום – פחד פחדים להסתובב שם.
מיכאל מלכיאלי: האנשים שם ברחו, עזבו דירות ריקות וברחו להתגורר במקומות אחרים.
מיכאל מלכיאלי: פה הביקורת האמיתית.
מיכאל מלכיאלי: הייתי רוצה לראות את המדינה שולחת את אותם פליטים להרצליה, ואז חברת הכנסת גרמן, שהיתה ראש עיר – איך היו מגיבים; לצפון תל-אביב, למקומות אחרים.
מיכאל מלכיאלי: אם תושבי דרום תל-אביב היו רואים שהנטל הזה – אפשר לקרוא לזה "נטל" – מתחלק שווה באוכלוסיה ולא נופל על אוכלוסיה מסכנה מאוד, אני חושב שהיחס היה אחרת.
מיכאל מלכיאלי: דבר אחרון, זה המדיניות של הממשלה.
מיכאל מלכיאלי: אני חושב שאנחנו רואים יותר ויותר מעורבות אקטיבית של משרד הפנים.
מיכאל מלכיאלי: זה שהשר היה כאן בשבוע שעבר ואמר שבשנה האחרונה לא נכנס אף פליט למדינת ישראל, אף מהגר לא חוקי למדינת ישראל, זה מראה שהמדינה לא טומנת את ראשה בחול.
מיכאל מלכיאלי: זה מראה שהמדינה, עם כל הצער והלא-פופולריות שבזה, כן מעורבת בדבר וצריכים לברך את משרד הפנים על המאבק העיקש.
מיכאל מלכיאלי: שוב, אנשים שכן נמצאים כאן – אנחנו תמיד אומרים "חביב אדם שנברא בצלם" וצריך לכבד אדם באשר הוא אדם.
מיכאל מלכיאלי: אנחנו לא יודעים איזה מאורעות ואיזה תלאות הוא עבר בשביל להגיע לכאן.
מיכאל מלכיאלי: אבל רק אם הנטל הזה יתחלק שווה בשווה על כל מדינת ישראל ולא רק על אותם מסכנים שבכל מקרה הם מסכנים גם ככה.
<איל קופמן: ביום חמישי התקבלו כמה משפטים, ואנחנו נביא את זה בהמשך לוועדה.
<איל קופמן: אני מתנצל, כן היתה תגובה.
<איל קופמן: במהלך הדיון אנחנו גם נעמוד על התוכן ונעדכן אותך על טיבו.
איל בן ראובן: כל מה שאמרתי לגבי לא ניתנה תגובה, אני לוקח את דברי ואני מתנצל.
איל בן ראובן: עמידה בזמנים גם חשובה.
<יוסי אדלשטיין: אדוני היושב-ראש, זה הועבר מספר פעמים, אבל לא חשוב.
איל בן ראובן: תודה רבה לכם, ואני לוקח את דברי בחזרה.
איל בן ראובן: אני רוצה לפנות לרשות האוכלוסין ולשאול כמה שאלות: 1.
איל בן ראובן: לאחר שהשר אמר את מה שאמר בנושא הדרפורים, אני מבקש לשמוע מה עושים עם זה.
איל בן ראובן: כלומר, האם יש היום איזשהן תוכניות פעולה בנושא הזה שהן שונות ממה שהיה עד היום מבחינת הטיפול בנושא?
איל בן ראובן: 2.
איל בן ראובן: לפי מה נקבעה רשימת ה-200?
איל בן ראובן: כלומר, מה התהליך הזה ולמה 200, למה לא יותר וכו'.
איל בן ראובן: 3.
איל בן ראובן: אני מבקש להבין מדוע אלה שכבר מגיעים ל-RSD, מדוע הם לא מקבלים תשובות?
איל בן ראובן: כמו שאמר דב, תשובה יכולה להיות טובה או לא טובה, אבל כדאי שלאנשים תהיה תשובה, אחרת הם ממשיכים להיות במין תקן כזה שלא ברור כלום.
איל בן ראובן: 4.
איל בן ראובן: שאלה אחרונה בשלב זה – מדוע ועל-פי מה הוחלט – לפחות לפי המספרים נראה שהאריתריאים הם במעמד שלכאורה נראה כאילו התשובה באשר אליהם ברורה: לא מגיע לכם.
איל בן ראובן: האם האמירה שלי היא כזאת?
איל בן ראובן: האם יש מדיניות כזאת?
איל בן ראובן: האם בודקים את זה, לא בודקים את זה?
איל בן ראובן: לפחות מהמספרים שנמצאים אצלי זה לא קורה.
איל בן ראובן: 5.
איל בן ראובן: עוד שאלה בכל זאת – לגבי הוועדה המייעצת שאמורה לקבל מה-RSD – מדוע ב-2016 היא הצליחה לדון ב-19 בקשות בעניין הזה?
איל בן ראובן: מה היא הצליחה לעשות ב-2017?
איל בן ראובן: נראה כאן משהו לא סביר מבחינת המספרים.
<דניאל סלומון: אני אתייחס למה שהוא החידוש האחרון בסוגיית דרפור ואני אבהיר בדיוק מה היתה ההחלטה, שהיא סוג של החלטת ביניים.
<דניאל סלומון: כפי שהודענו לאחרונה לבית-המשפט, לאחרונה התקיים דיון בראשותו של ראש הממשלה והוא הנחה, נוכח משך הזמן הארוך שלוקח עד שתתבהר התמונה, להעניק בשלב זה מעמד מטעמים הומניטריים ל-200 יוצאי דרפור.
<דניאל סלומון: הקריטריונים שייקבעו לאחר שבשבועות הקרובים תגיע המלצה לשר הפנים.
<דניאל סלומון: כלומר, הקריטריונים עדיין לא נקבעו, הם ייקבעו.
<דניאל סלומון: כשאני אומר "בשלב זה", האמירה לבית-המשפט היתה שהציפייה של המדינה היא שעד לחודש ספטמבר, מטעמים כאלה ואחרים, אמור להינתן פסק הדין בנושא המדינה השלישית.
<דניאל סלומון: מיד אני אסביר את הקשר.
<דניאל סלומון: לאחריה יתקבלו החלטות שנוגעות למדיניות באופן כללי, גם לעניינים של יוצאי דרפור וגם לעניינם של האריתריאים, הסודנים וכו'.
<דניאל סלומון: אני רוצה לעמוד על הקשר, כי נשאלה שאלה מה הקשר בין שתי הסוגיות – כאשר המדינה עוסקת בטיפול בבקשות מקלט – חבר הכנסת חנין הזכיר שאולי יש סוגים של אריתריאים שאפשר יהיה לבודד אותם או להשיב אותם וכו'.
<דניאל סלומון: אנחנו רואים את ההתמודדות בסוגיית האריתריאים בכל מדינות אירופה, זו סוגיה שאינה פשוטה גם בפן המעשי וגם במישור העקרוני והפוליטי-ציבורי – האמירה של המדינה בבית-המשפט היתה שהיא רואה כפתרון האולטימטיבי לעניין הזה את פתרון המדינה השלישית.
<דניאל סלומון: יש כבר יציאה למדינות שלישיות, כידוע ישראל חתמה עם אותן מדינות, אבל לא בהיקפים גדולים.
<דניאל סלומון: זה בגלל שעד היום היציאה לשם נעשית מרצון בלבד, מיוזמתם של מי שיצאו.
<דניאל סלומון: כידוע, חלק מהיוצאים יוצאים חזרה למדינת המוצא וחלק למדינה השלישית.
<דניאל סלומון: הצעד הבא, וזה הצעד שתלוי ועומד בבית-המשפט העליון, זה אמירה של המדינה שההחלטה בסופו של דבר לא תהיה של המסתנן עצמו, אלא של המדינה שתוכל להציב לו אולטימטום שאומר: או שאתה יוצא לאותה מדינה שלישית שהוחלט עליה ושהיא בטוחה מבחינתך, או שאתה תצטרך לשבת במשמורת עד שתכבד את ההחלטה לצאת בעצמך.
<דניאל סלומון: לשלב הזה המדינה עוד לא הגיעה.
<דניאל סלומון: ההנחה של המדינה היא, וזה מה שמחכה בבית המשפט העליון, שאם בית-המשפט העליון יאשר את המדיניות הזאת, המספרים שיישארו במדינה יהיו אחרים, ואז למשל לא יצטרכו להגיע לפתרון המורכב מאוד של הבחנה בין סוגי אריתריאים שונים וכו'.
<דניאל סלומון: בהתאם לתוצאות של פסק הדין, תיקבע מדיניות.
<דניאל סלומון: כלומר, תתבהר התמונה ביחס לכמה אנשים עתידים בטווח הנראה לעין להישאר בישראל, לצאת מישראל.
<דניאל סלומון: גם סוגיית הדרפורים תתבהר, כלומר אם יש צורך לתת מעמד הומניטרי למספר גדול יותר או לא.
<דניאל סלומון: לכן זה נוגע לכלל האוכלוסיות.
איל בן ראובן: אני מתייחס שוב לנושא הקשר.
איל בן ראובן: אתה אומר שהתשובה באשר לדרפורים למשל תינתן בהתאם למספר שמדינה שלישית כן יכולה או לא יכולה לקבל.
איל בן ראובן: אבל אנחנו מדברים פה על משהו אחר.
איל בן ראובן: אני מתייחס קודם כל עניינית – האיש מגיע לו או לא מגיע לו זכויות פליט.
איל בן ראובן: אם מגיעות לו זכויות פליט, אז מגיעות לו זכויות פליט.
איל בן ראובן: זה אומר שהוא צריך לקבל את הטיפול הרפואי וכו'.
איל בן ראובן: מה זה קשור לעניין של המדינה השלישית?
איל בן ראובן: לאחר מכן, אם תחליטו, מאיזושהי סיבה, שאנחנו נצטרך עוד לדון עליה ולראות שגם אם יש לו זכויות פליט, למרות זה עדיין חושבים שצריך לגרש אותו – טפלו בזה.
איל בן ראובן: אבל מה הקשר בין אם לאדם מגיעות זכויות פליט, מגיעה לו זכות לחיות כמו בן אדם, למה צריך לחכות עכשיו עד ספטמבר?
איל בן ראובן: היום אנחנו נמצאים ביוני, אני כבר לא מדבר על זה שזה כבר אחרי עשר שנים.
איל בן ראובן: זאת אומרת, זה לא התחיל אתמול.
איל בן ראובן: זה תהליך שאני לא מבין אותו.
איל בן ראובן: זאת אומרת, מה הקשר בין שיוסי ייתן החלטה מחר לגבי הדרפורים ויגיד: יש כרגע מדיניות חדשה.
איל בן ראובן: לאור מה שקורה בעולם ולאור מה שקורה שם, אנחנו חושבים שמגיע להם.
איל בן ראובן: קדימה, לזרז את התהליך, ועדה מייעצת – ציון אמיר ואבי חימי – נא להתיישב ולהתחיל לעבוד ולסגור את הפער הזה.
איל בן ראובן: למה צריך את הגלגול הזה?
איל בן ראובן: תראו מה אתם יוצרים, איזה אווירת נכאים של החברה הישראלית בכלל.
איל בן ראובן: אני אומר לך, לא רק מי שיושב פה סובל.
איל בן ראובן: מעבר לתושבי דרום תל-אביב, האוכלוסיה הישראלית, אנשים עם לב במדינת ישראל.
איל בן ראובן: אני אומר לך איפה שאני גר, סתם ביישוב בגליל.
איל בן ראובן: אתה יודע כמה אנשים זועמים על התחושה הזאת שעולה, מין נאחס כזה, שיושבים פה אנשים אומללים ומסכנים מכל הכיוונים, ואנחנו פשוט מתעללים בהם, לא עושים את העבודה.
איל בן ראובן: אני עדיין לא מבין את הקשר בין ההחלטה של בית-המשפט לבין מה שהשר אמר.
איל בן ראובן: אם ככה הוא חושב, אז קדימה, מחר בבוקר תתחילו לעבוד.
<דניאל סלומון: אז אני אסביר.
<דניאל סלומון: אם אני לוקח את גדרי הקיצון של המחויבות של המדינה על-פי אמנת הפליטים, כל אדם שהגיש בקשה למדינת ישראל לא יורחק מישראל עד שאו שתתקבל החלטה בעניין בקשתו למקלט או פתרון אחר, או שהוא יצא מכאן בעצמו.
איל בן ראובן: אז קחו ותנו החלטות.
איל בן ראובן: אתם לא עושים את זה.
<דניאל סלומון: לא, אנחנו עושים.
<דניאל סלומון: בתוך הגדר הזאת, וראינו את זה בכל מדינות המערב, מדינות אירופה שמתמודדות עם העניין – בוא נדמיין מצב שהיו כאן עשרה מבקשי מקלט וזו היתה גודלה של הבעיה, אז יכול מאוד להיות שכשהיה יושב מי שהיה יושב כדי להכריע אם פלוני הוא פליט או לא, יכול להיות שהוא היה אומר: גודל הבעיה הוא 10, אז אנחנו נהיה רחבים יותר בפרשנות שלנו של אמנת הפליטים.
<דניאל סלומון: אבל כשהמצב הוא אחר – אנחנו רואים את זה בכל מקום.
<דניאל סלומון: יש לזה השלכה על אופן הטיפול בבעיה.
<דניאל סלומון: הבעיה הולכת ללבוש ממדים שונים בגלל פתרונות אחרים, ולכן אני אומר שפתרון הומניטרי כפי שנתן ראש הממשלה אולמרט ל-600 דרפורים ב-2007, זה הפתרון שבאופן מעשי דומה מאוד לפתרון של מי שמקבל מעמד של פליט.
<דניאל סלומון: באותה נקודת זמן בדקו איך נראו הבעיה וטיפלו בה.
<דניאל סלומון: לכן אני אומר שהמחויבות שלנו נשארת לפי אמנת הפליטים, אבל בהתאם לאופי הבעיה כפי שהיא תתבהר בקרוב יתקבלו החלטות.
<דניאל סלומון: זה לא פוגע במחויבות של המדינה לאמנת הפליטים.
איל בן ראובן: נגיד שיש החלטה בספטמבר ובמידה שבית-המשפט החליט מה שהחליט לגבי מדינה שלישית, האם אתם מתארגנים ויש מצב שאתם משנים את התוצרים לפחות, כפי שהם נראים וכפי שכולנו כל כך מתלוננים עליהם לאורך הזמן, האם היום בידיכם היכולת לקחת ולעשות משהו אחר כדי שהטיפול יתחיל להפוך להיות טיפול כמו שאנחנו מבינים – אנשים מגיעים, מבקשים, מגיעים לדיון, מחליטים כן, לא.
איל בן ראובן: אם כן – מקבלים תשובה, אם לא – מקבלים תשובה.
איל בן ראובן: אם כן – מקבלים את הנייר והולכים למקום אחד.
איל בן ראובן: אם לא – יוצאים לתהליך אחר.
איל בן ראובן: האם אתם ערוכים לדבר כזה?
איל בן ראובן: מה שנראה זה שאנחנו מדברים ומדברים, ולא ברור.
<יוסי אדלשטיין: אני אתן לך על קצה המזלג מספר נתונים שיבהירו קצת את התמונה.
<יוסי אדלשטיין: מ-2009, כשהתחלנו ברשות האוכלוסין וההגירה לטפל בסוגיית המסתננים, הוגשו כ-49,000 בקשות.
יעל כהן-פארן: איזה בקשות?
יעל כהן-פארן: בקשות מקלט?
<יוסי אדלשטיין: כן, מכל העולם, סך הכל בקשות מקלט.
<יוסי אדלשטיין: מתוך ה-49,000 האלה שהוגשו מ-2009, 30,000 הוגשו בשנתיים האחרונות.
<יוסי אדלשטיין: 30,000 הוגשו בשנתיים האחרונות.
<יוסי אדלשטיין: אתם שומעים ורואים בתקשורת שכל הזמן מתלוננים שיש אצלי ביחידה בסלמה תורים.
יעל כהן-פארן: מדוע הן הוגשו רק בשנתיים האחרונות?
<יוסי אדלשטיין: לצערי הרב, היום, המשאב האנושי שיש לי, שאמור לטפל בבקשות האלה, רובו עסוק בלקבל את הבקשות.
<יוסי אדלשטיין: אני לא מסוגל בתפנית כזאת, בתוך שנתיים, בקפיצה שהיא לא סבירה על-פי כל היגיון, להתהפך ולטפל בזה.
איל בן ראובן: מה צריך כדי שאתה כן תוכל?
יעל גרמן: אבל מה הוא עשה בשבע השנים לפני השנתיים, כשלא היו 30,000, כשהיו 19,000?
יעל גרמן: בכמה מתוך ה-19,000 טיפלת במשך שבע שנים?
<יוסי אדלשטיין: טיפלנו גם ב-19,000.
יעל גרמן: בכמה טיפלת?
יעל גרמן: היו לך 19,000 במשך שבע שנים, בכמה טיפלת?
<יוסי אדלשטיין: עד היום טיפלתי ב-21,000.
יעל גרמן: ונתת תשובות ל-21,000?
<יוסי אדלשטיין: ניתנו תשובות, בוודאי, גברתי.
<יוסי אדלשטיין: וגם לשאלתך, גם האריתריאי קיבל תשובה שלילית והוא לא יוצא מפה עם התשובה השלילית שהוא מחזיק ביד.
<יוסי אדלשטיין: זה לא שאני לוקח ונותן לו תשובה שלילית ומיד מעמיס אותו על המטוס.
יעל גרמן: כמה קיבלו תשובה שלילית?
<יוסי אדלשטיין: 21,000 מתוך ה-49,000 בסך הכל שהוגשו במשך השנים האלה, קיבלו תשובות כאלה או אחרות.
יעל גרמן: כמה קיבלו תשובות שליליות?
יעל כהן-פארן: להבנתי, למעט אחד – תקן אותי אם אני טועה – שקיבל מעמד פליט, וכל השאר או ממתינים או קיבלו תשובות שליליות.
יעל כהן-פארן: האם זה נכון?
<יוסי אדלשטיין: שמונה אריתריאים קיבלו מעמד פליט; ארבעה מחוף השנהב; חמישה מניגריה.
יעל כהן-פארן: כלומר, למעט הבודדים שמנית, כולם קיבלו תשובות שליליות או שהם עדיין ממתינים לתשובה?
<יוסי אדלשטיין: רובם קיבלו תשובות.
יעל כהן-פארן: שליליות?
מיכאל מלכיאלי: מה את רוצה שהוא ייתן תשובה לא נכונה?
מיכאל מלכיאלי: זו התשובה.
יעל כהן-פארן: אבל אני שואלת אם קיבלו תשובות שליליות, והוא לא עונה לי.
מיכאל מלכיאלי: כנראה שזה שלילי.
יעל כהן-פארן: אז שיגיד.
יעל כהן-פארן: מה, הוא פוחד להגיד?
יעל כהן-פארן: אז תגיד, זה הכל.
יעל כהן-פארן: תהיה ברור.
<יוסי אדלשטיין: קיבלו תשובה שלילית והם עדיין פה.
<יוסי אדלשטיין: האריתריאי קיבל תשובה שלילית והוא עדיין פה כי אנחנו לא מגרשים אותם.
<יוסי אדלשטיין: אין שום שינוי בסטטוס שלו, הוא ממשיך לבוא אלי ולקבל את האשרה 2(א)(5), והוא ממשיך לעבוד פה, למרות שיש לו תשובה שלילית.
איל בן ראובן: הבנתי לגבי ה-21,000.
איל בן ראובן: אגב, אני מבקש מחברי, הדיון בעבר הוא אולי חשוב, אבל בואו נשאיר אותו לדיון אחר.
איל בן ראובן: נפנה אולי בקשה למבקר המדינה שיסתכל מה היה ואיך היה.
איל בן ראובן: בואו נסתכל קדימה.
איל בן ראובן: כרגע הדיון הוא להסתכל קדימה, לראות איך פותרים את הבעיה.
איל בן ראובן: אתה אומר: הבעיה שלי כרגע שבשנתיים האחרונות נפל עלי הר של 30,000 איש ואני לא מסוגל כרגע לטפל בהם.
איל בן ראובן: שאלתי מה צריך לעשות, אולי אנחנו יכולים לעזור לך בצורה כזאת או אחרת כדי שכן תוכן לתת מענה, כי ברור לכולם פה בדיון שהדבר הרע ביותר זה שאנשים נמצאים באוויר, שאנשים לא יודעים כן, לא, הגישו לא הגישו.
איל בן ראובן: אני אומר לך, אני עוסק בדבר הזה כבר כמה חודשים, והראש שלי מנופח ממספרים כאלה ומספרים אחרים, וכל אחד שולח דבר כזה ואחר.
איל בן ראובן: אני שואל: מה אפשר לעשות היום מבחינתך?
איל בן ראובן: לבוא לשר הפנים ולהגיד לו: אני צריך עוד 700 אנשים, לתת להם הכשרה של שבועיים איך לעשות את העבודה, ובוא נגמור את ה-balk של ה-30,000 בתוך שלושה חודשים ונשים איזה מפת דרכים.
איל בן ראובן: יכול להיות שמתוך ה-30,000 האלה, לגבי 29,000 תחליטו שהם צריכים להיות בלבל של אלה שנוסעים למדינה שלישית.
איל בן ראובן: על זה נדון במקום אחר, לא פה.
איל בן ראובן: אני אקבל את זה.
איל בן ראובן: אבל הדבר המתנדנד הזה של לא ברור מה ומי, זה אבי אבות הטומאה.
איל בן ראובן: תראה את האנשים פה, כולם, כולם, ממוסטלים מהדבר הזה.
איל בן ראובן: הולכים בסוף לשתות בערב דרינק כדי לצאת מההיסטריה.
<יוסי אדלשטיין: אדוני היושב-ראש, ברשותך אני אבהיר.
<יוסי אדלשטיין: מתוך ה-30,000 שהוגשו בשנתיים האחרונות, 17,000 הם נתיני אוקראינה וגיאורגיה.
<יוסי אדלשטיין: זו מעמסה.
איל בן ראובן: שגם הם בעיה.
איל בן ראובן: אנחנו לא שומעים אותם מספיק, אבל גם זה יהפוך לבעיה אם לא נטפל בה.
<יוסי אדלשטיין: לכן אני אומר שהבעיה היא בעיה והיא חונה אצלי.
<יוסי אדלשטיין: מבחינתי זו המאסה שאנחנו צריכים לטפל בה.
<יוסי אדלשטיין: אנחנו מחפשים פתרון מערכתי לגיאורגים והאוקראינים.
<יוסי אדלשטיין: לגבי הגיאורגים מצאנו פתרון - עשינו תיקון לנוהל והכנסנו אותם לסדר דין מהיר, מכיוון שמצאנו שגיאורגיה היא מדינה שאפשר להחזיר את הנתינים ללא שום בעיה.
<יוסי אדלשטיין: אנחנו מטפלים בהם בהליך מזורז.
<יוסי אדלשטיין: כרגע אנחנו מחפשים לקבל חוות דעת, גם ממשרד המשפטים וגם ממשרד החוץ, על מנת להגדיר גם את אוקראינה כמדינה כזאת שאפשר להוביל בה מהלך של סדר דין מהיר, על מנת שנוכל להעביר מסר, כי חלק מהדברים זה מסר.
<יוסי אדלשטיין: אני יכול לומר לך, אדוני, שיש פרסומים בעיתונות בגיאורגיה ובאוקראינה לבוא לישראל, למצוא עבודה, יסדרו להם דירה וכו'.
איל בן ראובן: זה 17,000.
איל בן ראובן: יש לנו עוד 13,000 – מה עושים איתם?
<יוסי אדלשטיין: אנחנו מטפלים בכולם, אדוני.
איל בן ראובן: אני מבין שאתם מטפלים, אבל התוצאות – גם אני ניהלתי בחיים כמה מערכות גדולות ואני אומר שכשיש בעיה נותנים לה פתרון ועושים תיקון.
איל בן ראובן: אנחנו לא יודעים לחיות עם מספרים כאלה, שכל כך הרבה זמן אנשים מגישים בקשות ולא מקבלים תשובות, לא כן ולא לא.
איל בן ראובן: איך פותרים את הבעיה הזאת?
איל בן ראובן: זה בסדר גמור לומר: אני, אצלי, בתהליכים שלי, אני לא מסוגל לתת.
איל בן ראובן: אם אתה אומר לי דבר כזה, אני יודע מה לעשות עם זה.
איל בן ראובן: אני הולך לשר הפנים, אני הולך לראש הממשלה, ואני אומר להם: רבותי, זו בעיה שלכם, בואו נמצא את הדרך להביא עוד כך וכך אנשים, כך וכך פקידים, נושיב אותם ונפתור את הבעיה.
איל בן ראובן: וננסה איכשהו לצאת מהמבוך הזה שבראש ובראשונה הכאוס כרגע הוא פשוט חוסר ידע.
איל בן ראובן: אצלנו זה חוסר ידע, אצל האנשים זה מתבטא בעליבות.
<יוסי אדלשטיין: ברמת העיקרון, לקחנו את המשאב האנושי הזה וייעדנו אותו שיעשה תיקון מזורז.
<יוסי אדלשטיין: התחייבתי בבג"ץ שניתן טיפול מזורז בכל מבקשי המקלט שהיו לנו נכון ל-2015.
<יוסי אדלשטיין: בינתיים מה שקרה זה שיש שטף של מבקשי מקלט שהציף את היחידה, גורם להעמסה בלתי נסבלת, והמשאב האנושי שיש – שגם כך הוא מצומצם – נאלץ להתמודד רק עם הקבלה של הבקשות.
<יוסי אדלשטיין: גם ככה כל פעם יש מישהו אחר שמתלונן למה הם עומדים בחוץ, למה הם עומדים בתור, למה לא מקבלים אותם, למה דוחים אותם ואלף ואחת טענות.
<יוסי אדלשטיין: עם אותו משאב שאני אמור לטפל בבקשות שקיימות, אנחנו מתמודדים עם כל השטף הזה.
איל בן ראובן: שאלתי לגבי הסוגיה של האריתריאים.
איל בן ראובן: האם יש איזשהו כיוון לגבי האריתריאים שהוא ייחודי?
<יוסי אדלשטיין: בודקים אריתריאים ואין שום כיוון - - -
יעל גרמן: מה עם הפרסום שהתפרסם היום?
יעל גרמן: היום בבוקר התפרסמה ב"הארץ" - - -
<יוסי אדלשטיין: אני לא קורא "הארץ".
יעל גרמן: הפסד שלך.
יעל כהן-פארן: כדאי לך לקרוא לפחות את הכתבות שנוגעות לעניינך.
יעל גרמן: התפרסם שהתמנתה ועדה שמטרתה לבדוק את כל הנושא של האריתריאים ללא מכרז, והעבודה ניתנה לאיזשהו ארגון שכל מטרתו לגרש את האריתריאים.
יעל גרמן: אבל לא משנה, עצם זה שזה ללא מכרז זה כבר - אתה יודע על זה?
יעל גרמן: כתוב שהרשות היא זו שמינתה.
יעל גרמן: איך אתה לא יודע?
<קריאה: זו היתה הדלפה - - -
איל בן ראובן: אם יש תשובה.
איל בן ראובן: אם אין תשובה – נבקש את התשובה.
יעל כהן-פארן: זה לא אמור להיות מודלף.
יעל כהן-פארן: הנתונים והמידע של תמיכות ממשלתיות אמורים להיות שקופים לכל אחד.
<דניאל סלומון: אני מקווה שלא רוצים להיזון מהעיתונות על השאלה אם הרשות עובדת עם או ללא מכרז.
<דניאל סלומון: זה לא נעים.
יעל גרמן: לא משנה.
יעל גרמן: רשות האוכלוסיו שכרה את שירותיו של המרכז למדיניות הגירה ישראלית?
מיכאל מלכיאלי: עיתון "הארץ" - נו, באמת.
<דניאל סלומון: אנחנו עושים הכל על-פי דין.
<דניאל סלומון: אנחנו מתקשרים עם NGO`s - - -
איל בן ראובן: אתה מכיר את הנתון הזה?
<דניאל סלומון: בוודאי שאני מכיר אותו.
<דניאל סלומון: זו התקשרות ממש מהעת האחרונה.
<דניאל סלומון: אנחנו מקושרים עם NGO`s, אגב עם בעלי אג'נדה קצת שונה בסכומים גדול פי 20 לפחות ולא שמעתי ציוץ משום עיתון.
<דניאל סלומון: כאן זה NGO`s קטן בסכום כסף שהוא מזערי – אגב, הסכום הוא מדויק.
<דניאל סלומון: מזערי ממש – לצורכי מחקר, ופתאום העיתונות קופצת.
<דניאל סלומון: אנחנו יוצרים קשרים לצורכי מחקר.
יעל גרמן: אבל יש דבר כזה.
יעל גרמן: אתם התקשרתם - - -
<דניאל סלומון: מחקר.
<דניאל סלומון: אף אחד לא כותב עבורנו דוחות, אבל מחקר.
איל בן ראובן: משרד המשפטים, אתם רוצים להתייחס?
<עמרי איתן בן צבי: אם יש שאלות, אני אשמח להתייחס, אבל אין לנו משהו.
איל בן ראובן: אין לכם כרגע משהו נוסף, אז אנחנו נעבור לשמוע את הדוברים.
איל בן ראובן: ראשונת הדוברים, שפי.
<שפי פז: בישיבה קודמת של ביקורת המדינה לא אפשרו לנו לדבר.
איל בן ראובן: הנה, אני נותן לך לדבר.
איל בן ראובן: בכבוד, מה שנקרא.
<שפי פז: תודה רבה על זכות הדיבור.
<שפי פז: אם שמת לב, השתדלתי לא לצעוק יותר מדי באמצע.
<שפי פז: אני רוצה להגיד כמה דברים ואחר כך לשאול כמה שאלות.
<שפי פז: הדבר הראשון, אני מפנה אליך – בשם תושבי דרום תל-אביב, אנחנו מבקשים להפסיק לעשות השוואות לשואה וליהודי אירופה ולגרמניה והכל.
<שפי פז: אם אתם רוצים לעשות השוואה, אז בואו נעשה השוואה לסיפור הישראלי.
<שפי פז: מדינת ישראל – היהודים, הישראלים החליטו שאנחנו לא קורבנות יותר, אנחנו נלחמים על הזכות שלנו למדינה, לחיים, לביטחון, לבית.
<שפי פז: מה שאני מבקשת זה להחליף קצת את הנרטיב בין "גם אנחנו היינו פליטים ורדפו אותנו וצריך לטפל בהם" לבין "קמנו ולקחנו את החיים שלנו בידיים".
<שפי פז: אני מבקשת, בעיקר ממתנגדי המשטר – הם אוהבים לקרוא לעצמם מתנגדי המשטר – קומו להילחם על הבית שלכם, שמדינת ישראל תעזור להם להילחם על הבית שלהם, להביא מים, להביא חשמל, לשפר את אפריקה, שיבנו להם את הגנים, את בתי-הספר, את המוסדות לטיפול בבית.
<שפי פז: זה היה משפט אחד לגבי הנרטיב, כי זה נרטיב שלגבינו הוא מטורף, הוא פשוט חולני.
<שפי פז: כל הבדיקות שאתם דורשים מרשות ההגירה, ויש לי הרבה הרבה על רשות ההגירה, לא יעזרו כל זמן שלא יהיה ערוץ הרחקה.
<שפי פז: ערוצי ההרחקה תקועים כל הזמן בבג"צים, כי כל החבר'ה האלה מגישים עתירות.
<שפי פז: אז לא יעזור, אז ברחובות שלנו מסתובבים המון אנשים שנבדקו בקשות המקלט שלהם ונדחו בקשות המקלט שלהם, והם עדיין שוכרים את כל החנויות ופותחים את כל העסקים, ומסתובבים שיכורים בלילה מרוב תסכול, כמו שאמרת, כי הם לא הרוויחו מספיק באותו יום.
<שפי פז: הם עושים את כל מה שהם עושים והורסים לנו את החיים, מחריבים לנו את הקהילה, אלה אנשים שבקשת המקלט שלהם נבדקה ונדחתה.
<שפי פז: אז מה שצריך לעבוד זה על איזשהו פתרון ואז יהיה טעם .
<שפי פז: אגב, אני מסכימה לגמרי, רשות ההגירה צריכה עוד אלף פקחים לפחות.
<שפי פז: גם אנחנו מדברים ועובדים על זה כל הזמן.
<שפי פז: זו בדיחה שיש להם 130 פקחים על כל הארץ עם כל העבודה שיש להם פה.
<שפי פז: אני רוצה לשאול את רשות ההגירה, ואני מקווה שיענו לי, כי במסדרון הוא לא ענה לי.
<שפי פז: השבוע כולנו ראינו את התמונות מהאירוע בשגרירות אריתריאה.
<שפי פז: יושב פה ג'וני שאמר אתמול ברדיו – אנחנו מדברים על לפחות 10,000 תומכי משטר רשומים.
<שפי פז: אנשים שמשלמים מסים למדינה, שיש להם קשרים לשגרירות אריתריאה, שמגיעים למסיבה של השגריר עם הזמנות סגורות באוטובוסים.
<שפי פז: ציפיתי שבאירוע הזה יגיעו ניידות של ההגירה ויאספו את האנשים האלה לבדיקות ויעיפו אותם.
<שפי פז: במקום זה היו שם פקידי רשות ההגירה כאורחים.
<שפי פז: אני לא מבינה מה קורה פה, ואל תצפו ממני – למרות מה שאומרים פה, תושבי דרום תל-אביב באמת לא מטומטמים.
<שפי פז: אנחנו מאשימים טוב מאוד את מי שצריך להאשים.
<שפי פז: זו האשמה שאני מפנה פה ואני רוצה עליה תשובות: למה יש במדינת ישראל כ-10,000 תומכי משטר, גברים, נשים, ילדים, משפחות, שכל העמותות מטפלות בהם ודואגות להם ועושים להם גנים וקייטנות והכל, מה הרציונל מאחורי זה שהם פה?
<שפי פז: אני מקווה שעכשיו יענו לי.
<שפי פז: שדה הקרב אינו בינינו לבינם.
<שפי פז: יש עימותים, אני לא אומרת שלא.
<שפי פז: שדה הקרב אינו בין התושבים לבין המסתננים ומבקשי המקלט.
<שפי פז: אנחנו שכנים, יש יחסי שכנות, יש יחסי כעס, יש יחסי שנאה, יש כל מיני מערכות יחסים.
<שפי פז: אתה יכול לראות את אותו אדם עומד ומפגין נגדם בלילה וביום יושב ומחבק את הילד של השכן.
<שפי פז: כולנו בני אדם.