GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עדי ברקן: אני הייתי בעשור האחרון 8 פעמים בפגישות אצלכם במשרד.
<עדי ברקן: הפעם האחרונה הייתה בהמלצת כבוד השר שי פירון.
<עדי ברקן: נכנסתי אליכם למשרד, ישבו כולכם.
<עדי ברקן: יש פה את גברת ליבנה, אישה מדהימה.
<עדי ברקן: כולם ישבו שם ואז עמדה הגברת שוש צימרמן ואמרה לי אני לא מבינה – עדי ברקן – אתה פה כבר פעם עשירית בעשר השנים האחרונות, אני לא מדברת על הפרעות אכילה בבית ספר.
<עדי ברקן: אמרתי לה תשמעי, המחקר באוסטרליה משנת 1981 הוא כבר לא רלבנטי.
<עדי ברקן: יש בעיה אחרת של דימוי גוף.
<עדי ברקן: לי נראה כל פעם שנכנסתי כאילו שעישנתי לה מתחת לאף.
<עדי ברקן: עשתה לי פרצוף כזה.
<עדי ברקן: אני בא לצאת מהחדר, היא זורקת לי דיסק-און-קי על השולחן.
<עדי ברקן: אני אומר לה גברת שוש צימרמן, מה זה?
<עדי ברקן: היא אומרת לי זה תכנית המניעה להפרעות אכילה.
<עדי ברקן: אז שאלתי אותה, אבל לפני שתי דקות אמרת שאת לא רוצה לדבר על זה.
<עדי ברקן: היא אומרת לי – זה זה.
<עדי ברקן: נכנסתי.
<עדי ברקן: השותף שלי - - - הוא סטראטפיסט.
<עדי ברקן: זה תכנית של בעד עצמי משנת 2007 של יונילבר.
<עדי ברקן: אני נמצא בבתי ספר, מצולמים לי 385,000 תלמידים בגילאים 12 עד 18.
<עדי ברקן: אף אחד לא שמע על התכנית הזאת בעשור האחרון, נקודה.
<עדי ברקן: אל תמציא לי שהתכנית הזאת קיימת.
<אריאל לוי: - - -
<עדי ברקן: שנייה, שנייה.
<עדי ברקן: אתה דיברת, אני סתמתי.
<עדי ברקן: היא לא קיימת.
<סילבנה נייסברג פניג: אפשר לדבר מבחינה מקצועית?
<עדי ברקן: אני מדבר על עובדות.
קארין אלהרר: גברתי, אני אתן לך.
<עדי ברקן: אני נמצא בבתי הספר יותר מאשר המורים.
<עדי ברקן: אני נפגש עם 100,000 בשנה.
<עדי ברקן: לי אי אפשר לספר סיפורים.
<עדי ברקן: אני גם צלם, אז תיקחו בחשבון שצילמתי טוב.
<עדי ברקן: כשילדים אומרים שלא מקבלים שום חומר, ויש פה עדויות חותכות, יש פה את מועצת התלמידים, יש פה בנות שגדלו בכל המחלקות.
<עדי ברקן: הם יתנו את כל העדויות שלהם.
<עדי ברקן: יש איסור מוחלט בבתי הספר לדבר על הפרעות אכילה.
<עדי ברקן: כשאני ביקשתי מהם שיגיעו להרצאה שלי, 30 פעם קבעו, 30 פעם הבריזו.
<עדי ברקן: האגו צריך לצאת מהחור של התחת - - -
קארין אלהרר: עדי, עדי, זה לא מתאים.
<עדי ברקן: ולהבין שנייה שזה לא הכיסא ולא הכסף.
<עדי ברקן: ברגע שיהיה פה שיתוף פעולה וכל אחד ישים את האגו שלו בבוידם, כמו שאני השארתי לפני 17 שנה, נוכל לעשות שינוי.
<עדי ברקן: כי כרגע אנחנו רואים רק סיפורים, רק שקרים, אין פה שום דבר אמיתי.
<עדי ברקן: הכל מציצות והכל שקרים.
<עדי ברקן: זה הכל.
קארין אלהרר: תודה עדי.
<איתן גור: תוכלו לבקש ממשרד החינוך שלא יתנו לו להיכנס לבתי ספר?
<עדי ברקן: מה אתה אומר איתן, ואתה תפסיק להרוג.
<עדי ברקן: אני אתבע אותך על פשע נגד האנושות, מה שאתה עושה לילדות האלה.
<קריאה: סליחה, מה זה צריך להיות?
<עדי ברקן: אלה אנשים של אגו.
קארין אלהרר: עדי, תודה.
<עדי ברקן: הם לא יכולים לבוא להגיד רק רגע, טעינו, טעינו, לא ראינו.
שרן השכל: עדי, עדי, אנחנו מבינים שאתה מדבר מדם ליבך, אבל זו לא צורה לנהל דיון.
שרן השכל: זה לא צורה לנהל דיון.
<עדי ברקן: אבל אי אפשר לשמוע פה שקרים.
שרן השכל: אבל זו לא צורה לנהל דיון.
שרן השכל: באמת.
קארין אלהרר: הסמנכ"ל לא סיים.
<אריאל לוי: אני רק אסיים.
<אריאל לוי: אני רק אגיד שההנחיות לגבי איך לנהוג, האם לדבר באופן ישיר או לא ישיר, אנחנו עובדים עם משרד הבריאות על התפיסה הזאת.
<אריאל לוי: אתה יכול לזלזל בזה, סליחה ואתה יכול - - -
<עדי ברקן: עם מי במשרד אתה עובד על זה?
<עדי ברקן: על מי אתה משקר?
<עדי ברקן: אני ממשרד הבריאות, עם מה אתה עובד על זה?
<עדי ברקן: בוא תספר לי.
<עדי ברקן: עם פרופסור גור או עם הרגולטור?
עאידה תומא סלימאן: סליחה.
<עדי ברקן: אי אפשר לשבת פה ולשמוע רק שקרים והילדות האלה מתות - - - אני אצא מפה – על איזה שינוי אני יכול להגיד?
<עדי ברקן: יש לי 148 ילדות בעמותה.
<עדי ברקן: איזה מסר אני יכול להגיד?
<עדי ברקן: שמחר יהיה יותר טוב?
<עדי ברקן: שמשרד החינוך מספר סיפורים.
<עדי ברקן: זה מה שאני - - -
<שימי תבורי: לפי דעתי הוא צודק במאה אחוז במה שהוא אומר.
<שימי תבורי: הוא מדבר מהלב ואין להם פה תשובות.
<שימי תבורי: פשוט אין לו תשובות.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, - - - אני מאד מצטערת.
<שימי תבורי: אבל אין לו תשובות.
עאידה תומא סלימאן: אבל יש דרך ל - - -
<אריאל לוי: סליחה, על מה אין תשובות?
<שימי תבורי: על מה ששואלים אותך.
<אריאל לוי: אני אגיד ככה, קודם כל יושבת הראש שאלה אותי שאלות ואני חושב שנתתי תשובות.
<שימי תבורי: עזוב אותך, זה תשובות?
<אריאל לוי: סליחה רגע, ומי שמך להגיד לי אם אני נותן תשובות?
<אריאל לוי: זה שאני מדבר בשקט ובנועם זה לא אומר שזה לא מהלב ושהנושא הזה לא חשוב.
<אריאל לוי: יש מה להשתפר לכל המשרדים ויחד עם זאת, עניתי אחד לאחד על הדברים שכתובים בדו"ח.
<אריאל לוי: איפה שאנחנו צריכים לשפר אנחנו נשפר.
<שימי תבורי: בוא נראה מה נקבל אחרי כל הוועדה הזאת.
קארין אלהרר: כן, גברתי.
<סילבנה נייסברג פניג: שמי ד"ר פניג ואני מנהלת המערך הפסיכיאטרי בבית החולים שניידר ואני גם מומחית להפרעות אכילה.
<סילבנה נייסברג פניג: אז אני קודם כל שמחה שהנושא הזה עולה, בגלל שיש חסר מאד גדול גם במניעה, גם בטיפול וגם אחר כך הרצף הטיפולי במניעה של עוד פעם התקף חוזר של הפרעת אכילה, על כל הרצף, מגיל הילדות עד גיל הבוגרות.
<סילבנה נייסברג פניג: אז הדבר הראשון, את שאלת, חברת הכנסת, איפה הגבול ומה ההגדרות של הפרעות אכילה.
<סילבנה נייסברג פניג: לצערי היום הגבול בין פתולוגיה לנורמה הוא מטושטש מאד.
<סילבנה נייסברג פניג: ונכון גם מאד לדבר על אפידמיה ואפידמיה שלנו פה בארץ.
<סילבנה נייסברג פניג: זה אפידמיה של השמנה.
<סילבנה נייסברג פניג: הילדים שלנו – 30% מהילדים סובלים מעודף משקל והשמנה.
קארין אלהרר: אבל זה גם הפרעת אכילה.
<סילבנה נייסברג פניג: לא, זה לא הפרעת אכילה.
<סילבנה נייסברג פניג: זה אפידמיה.
<סילבנה נייסברג פניג: זה הפרעה גנטית, ביולוגית, מחלה כרונית שאנחנו נלחמים.
<סילבנה נייסברג פניג: תשימו לב איזו כמות יש לנו של ניתוחים לקיצור קיבה.
<סילבנה נייסברג פניג: אז מי שלא מסתכל על שני הצדדים של המטוטלת, אז הוא לא מסתכל נכון, כי הפרעות אכילה קיצוניות זה אחד אחוז.
<סילבנה נייסברג פניג: אחד אחוז מול ה30% ילדים שסובלים מהשמנת יתר.
<סילבנה נייסברג פניג: אז מאד נכון כאשר הולכים לתכנית מניעה להסתכל על שני הצדדים והמניעה היחידה שהוכיחה את עצמה מבחינת הפרעות אכילה בילדים, זה טיפוח של ערך עצמי של הילד.
קארין אלהרר: איך עושים את זה הכי טוב?
<סילבנה נייסברג פניג: בזה צריכים להיכנס גם לתכניות עם המשפחות, תכניות לאומית על החינוך הנכון של הילדים וגם בחינוך, אבל בערך העצמי של הילד.
<סילבנה נייסברג פניג: כאשר אנחנו מדברים על תזונה בלבד, אנחנו רק יכולים לחזק הפרעות אכילה ובגלל זה ההרצאות הפרונטאליות - - -
קארין אלהרר: מה גברתי הייתה מציעה?
<סילבנה נייסברג פניג: סליחה?
קארין אלהרר: מה את היית מציעה במסגרת החינוך?
<סילבנה נייסברג פניג: קודם כליש תכנית מאד יפה שעכשיו משרד החינוך מפעיל במניעת אובדנות ואני חושבת שכדאי ללמוד מהתכנית היפה הזאת, המעורבת גם של החינוך וגם של בריאות הנפש – איך אנחנו מכינים את המחנכים, את היועצים ואת המחנכים.
<סילבנה נייסברג פניג: הם הקו הראשון ואנחנו צריכים ללכת ולתת להם כלים כדי לטפל בקו הראשון.
<סילבנה נייסברג פניג: ככה אנחנו נתפוס יותר ויותר ילדים.
<סילבנה נייסברג פניג: מה שמגיע אלינו זה כבר בקצה, לצערי הרב.
<סילבנה נייסברג פניג: אנחנו מטפלים גם כבר בחולים ואז אנחנו מדברים על טיפול.
<סילבנה נייסברג פניג: בחינוך לא מדברים על טיפול, מדברים על מניעה.
<סילבנה נייסברג פניג: ואז אם אנחנו ניתן כלים גם למחנכים, גם ליועצות – היום זה קורה באובדנות, אז למה לא לקחת את המודל הזה?
<אריאל לוי: אני רוצה לתת דוגמא שאולי תמחיש.
<אריאל לוי: מבחינתי השיחה של מחנכת, שגם אם היא לא הוכשרה ספציפית מיליון שעות בנושא האובדנות, אבל עצם הידיעה שהילדים יודעים שהיא מכירה בתופעה הזאת ושהיא נמצאת שם, מסמנת את התלמידים, את היכולת לפנות אליה בשעת מצוקה וזה חלק מהדבר שאנחנו עושים גם לגבי הפרעות אכילה, גם לגבי בעיית דימוי גוף או בעיות חברתיות אחרות.
<אריאל לוי: אני חושב שהגישה שאת מדברת היא הגישה ולכן קשה לאמוד את זה בכסף, כי יש הרבה מאד תכניות.
<אריאל לוי: הן לא ספציפית על הפרעות אכילה.
קארין אלהרר: אני מבינה, אריאל, אני לגמרי מבינה מה אתה אומר.
קארין אלהרר: מצד שני, אני אתן לך את הסיטואציה.
קארין אלהרר: יש ילדה/נערה שראתה איזה מודל יופי בעיניה והיא החליטה ימות העולם אני ארזה את ה-10 קילו כי אני רוצה להיראות בדיוק כמוה.
קארין אלהרר: לא משנה שמי שהיא ראתה כמודל עברה 1,000 ריטושים והיא ממש לא נראית ככה במציאות.
קארין אלהרר: עכשיו היא מבחינתה לא מרגישה מצוקה.
קארין אלהרר: היא מרגישה - - -
<אריאל לוי: אבל יש לה שומרי סף.
קארין אלהרר: אז זה בדיוק העניין.
<אריאל לוי: יש לה שומרי סף.
קארין אלהרר: לא, אריאל, שנייה.
קארין אלהרר: האם כשאתם רואים מישהי שרזתה קיצונית בתקופה קצרה, האם אתם מזמנים אותה?
קארין אלהרר: האם אתם - - -
<אריאל לוי: היועצת מפנה, מודיעים להורים ומפנים לטיפול במידת הצורך.
קארין אלהרר: ואתם מפנים לטיפול?
<אריאל לוי: איזו שאלה?
קארין אלהרר: כמה מקרים כאלה כבר קיימים?
<אריאל לוי: אין לי את הנתונים.
<אריאל לוי: את ביקשת.
<אריאל לוי: אין לי את הנתונים - - -
עאידה תומא סלימאן: את חושבת שתשובה כזו, בפשטות, אתם יודעים שזה לא קורה בכל בתי הספר ואתם יודעים שיש בתי ספר שיש בהם יועצת בחצי משרה ואתם יודעים שיש לכם תכניות העלאת מודעות שכולן, 32 תכניות, שעות בכלל כל השנה, שמוקדשים ל-12 תכניות על העלאת מודעות.
עאידה תומא סלימאן: אז תגידו גם את זה.
עאידה תומא סלימאן: אתם לא יכולים לכסות את זה.
<אריאל לוי: לא, לא, לא - - -
עאידה תומא סלימאן: לבוא ולהגיד בצורה חותכת כזו – כמובן, או בוודאי - - -
<אריאל לוי: לא, אני לא אמרתי שזה מושלם, גברתי.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה הגזמה.
עאידה תומא סלימאן: אתם יודעים את זה וכבר ניהלנו את השיחה הזו מאה אלף פעמים.
<אריאל לוי: לא, לא, אנחנו לא מכסים.
<אריאל לוי: לא הכל הוא בכישורי חיים ולא הכל בשיעורי חינוך.
<אריאל לוי: חלק מהיכולת לתקשר עם ילד היא גם בהפסקה.
<אריאל לוי: לא צריך את הכל בתוך שיעורים.
<אריאל לוי: אני רגע אומר, בשעה פרטנית, יש לנו היום 5 שעות, כמעט לכל מורה שעה פרטנית.
<אריאל לוי: חברה, יש משאבים שהם לא המפגש הפרונטאלי שמדברים על הדבר הזה.
<אריאל לוי: חלק מעבודת החינוך היא לאתר.
<אריאל לוי: זה לא רק אותן 15 שעות או 30 שעות בתיכון במסגרת כישורי חיים.
<אריאל לוי: ואני אומר, אנחנו מאתרים, אנחנו מפנים.
<אריאל לוי: להגיד לך שזה בכל בתי הספר?
<אריאל לוי: את צודקת.
<אריאל לוי: להגיד לך שזה מושלם?
<אריאל לוי: זה לא מושלם.
קארין אלהרר: מה נעשה כדי שזה יהיה?
עאידה תומא סלימאן: אז אוקיי, אז תגיד את זה.
<אריאל לוי: אמרתי.
עאידה תומא סלימאן: כי אמרת בוודאי ואמרת כמובן.
<אריאל לוי: קודם כל אנחנו נבהיר גם בעקבות הדו"ח ואני חוזר על עצמי, שאנחנו נגיד שהיועצת היא הדמות המוסכמת ללוות ולהפנות.
<אריאל לוי: היא יודעת לדבר על הדברים האלה.
<אריאל לוי: היא לא מטפלת, אבל היא יודעת לדבר.
<אריאל לוי: שתיים, אנחנו נבליט את מקומם של המורים לחינוך גופני.
<אריאל לוי: חברים יקרים, ההתחככות - ויש פה גם את המפמ"ר לחינוך גופני - של התלמידים והתלמידות במורים לחינוך גופני, יוצרת סיטואציות אינטימיות שמאפשרות גם לדבר – מה שלומך היום?
<אריאל לוי: האם אתה אוכל כמו שצריך ולהפנות.
<אריאל לוי: בתחום הנגשת המידע אמרתי לגבי ההורים.
<אריאל לוי: נצטרך לחדד יותר הנגשות מידע בצורה יותר אגרסיבית.
<אריאל לוי: כמובן שנשמח לעוד משאבים לתכניות התערבות.
<אריאל לוי: אין אחד שלא ישמח לדברים האלה.
<דן מיכאל בנטל: אני רוצה להגיד שכבר בשנת 2012 התכנית בעד עצמי, שאומרים שהיא מתחילה עוד מעט, כתב - - -
<אריאל לוי: היא מתחילה עוד מעט בחטיבות ביניים וביסודי.
<אריאל לוי: הורדנו את הגיל.
<אריאל לוי: חברה, הסיפור יורד בגיל.
<אריאל לוי: גם עדי אמר את זה.
<אריאל לוי: זה יורד בגיל.
<איריס מנדה בן יעקב: והיא עודכנה.
<אריאל לוי: יורד בגיל.
יפעת שאשא ביטון: צריך להוריד את זה ליסודי בכלל.
<אריאל לוי: אנחנו מורידים.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו מורידים.
<איריס מנדה בן יעקב: זה מה שאמרנו.
קארין אלהרר: אוקיי, תודה.
קארין אלהרר: אופיר, מועצת התלמידים.
<אופיר יקיר: אוקיי, שלום לכולם.
<אופיר יקיר: אני אופיר יקיר, כיתה י"ב, בית ספר תיכון חוף השרון, המועצה האזורית חוף השרון ממושב אודים.
<אופיר יקיר: אני מצטערת, אריאל, אני כרגע היום אין לי מושג מי היועצת שלי בבית הספר.
<אופיר יקיר: יותר מזה, אני אגיד לכם עוד משהו.
<אופיר יקיר: אני כיתת מב"ר.
<אופיר יקיר: שלושה רבעים מהכיתה שלי הם תלמידי קונצרטה ריטלין.
<אופיר יקיר: היום ספציפית אני בלי.
<אופיר יקיר: אם תיכנסו לכיתה שלי – כולם זומבים.
<אופיר יקיר: אף אחד לא אוכל.
<אופיר יקיר: לא נכנס אוכל לכיתה.
<אופיר יקיר: עכשיו לך תבדיל מי פה עם הפרעת אכילה ומי סתם, פשוט תלמיד עם הפרעת קשב וריכוז שצריך קונצרטה ריטלין.
<אריאל לוי: איפה המחנך?
<אופיר יקיר: והמחנך גם, הוא לא יודע להבדיל את זה.
<אופיר יקיר: אני גם לא אוכלת כי אני על קונצרטה.
<אופיר יקיר: באים אלי, תגידי, למה את לא אוכלת?
<אופיר יקיר: אני אומרת להם אני על קונצרטה.
<אופיר יקיר: אה, אוקיי.
<אופיר יקיר: איך הוא יידע להעמיק בזה?
<אופיר יקיר: אי אפשר.
<אריאל לוי: את יודעת על החברים שלך?
<אופיר יקיר: כן, אני יודעת על חברה שיצאה מזה.
<אופיר יקיר: הייתה ויצאה מזה והיא יצאה מזה בזכות החברות שלה, שלקחו אותה לאכול.
<אופיר יקיר: בית הספר לא מודע למה שקורה.
<אופיר יקיר: זה נשמע מצחיק, אבל מערכת החינוך, שזה המקום שאני נמצאת בו הכי הרבה, לא יודע באמת מי אני ולא יודע מה עובר עלי ביום יום.
<קריאה: אז אני חולקת עלייך.
<קריאה: אני כבר 25 שנה אחות במחלקה להפרעות אכילה ואני יכולה להגיד לך ולכל הנוכחים כאן, שהרבה מקרים שמגיעים אלינו ואומנם אנחנו בקצה, מופנים על ידי בית הספר.
<קריאה: והסיפור חוזר ונשנה - - -
קארין אלהרר: אבל למה את חולקת עליה?
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יש גם וגם.
<אריאל לוי: היא אמרה שבית הספר לא מודע.
יפעת שאשא ביטון: בתי הספר לא יודעים להתמודד עם הרבה מאד מהדברים שקורים פה וגם את זה צריך לשים על השולחן.
<קריאה: רגע, תתני לי לסיים.
<קריאה: אני אומרת, אני חולקת מכיוון שמי שמפנה אותם ומפנה את תשומת הלב של ההורים לחומרת הבעיה של אותם ילדים זה בית הספר.
<עדי ברקן: כי היא התעלפה במקלחת.
יפעת שאשא ביטון: תבקשי מספרים.
<קריאה: זה היועצות.
<קריאה: זה החברות שמספרות ליועצות.
קארין אלהרר: כמה מקרים שהגיעו?
<אופיר יקיר: זה החברות שמספרות ליועצות.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, הרבה זה עניין יחסי.
<אריאל לוי: זה חלק מהתפקיד.
קארין אלהרר: מספר.
<קריאה: אז אני יכולה להגיד לך שנכון לעכשיו, מתוך מחלקה של 21 ילדים, יש לנו לפחות 3 מקרים כאלה.
קארין אלהרר: שלושה, וואו.
יפעת שאשא ביטון: שלושה מקרים שהגיעו ממערכת החינוך, של בואו נגיד כמה תלמידים יש שם.
<קריאה: רגע סליחה, אבל אתלם לא מבינים מה אני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: חברה, יושבת כאן תלמידה ואומרת אני מרגישה שלא רואים אותי ואנחנו צריכים להתייחס לזה ברצינות.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיש בתי ספר שרואים את זה - - -
<עדי ברקן: תמשיכו עם הסיפורים שלכם.
<עדי ברקן: תמשיכו שאתם מחוברים ויודעים והכל.
<קריאה: בית ספר רואה.
<קריאה: ילדות בבית הספר הולכות ל - - -
יפעת שאשא ביטון: לא בכל המקומות, גברתי.
<עדי ברקן: את בקצה של הקצה.
<עדי ברקן: תישארי בקצה של האחוז.
<עדי ברקן: פה 99% מדברים.
קארין אלהרר: גברתי, התלמידה דיברה על בית הספר שלה.
קארין אלהרר: אם הגיעו אלייך מקרים מבית הספר שלה זה יקנה לך את הזכות לחלוק עליה.
קארין אלהרר: היא לא דיברה על כלל בתי הספר.
קארין אלהרר: היא נתנה את המקרה שלה.
<קריאה: מקבלת.
<קריאה: אבל היה חשוב לי להגיד גם את - - -
קארין אלהרר: אבל אני רק רוצה לומר שחשוב להסתכל על הכלל זה בסדר, אבל אם בא מקרה ספציפי, בעיני זה דורש התייחסות.
קארין אלהרר: משרד הבריאות.
<שימי תבורי: אני יכול לשאול איזו שאלה את משרד הבריאות?
קארין אלהרר: רגע, קודם אני.
<שימי תבורי: סליחה.
קארין אלהרר: בכל זאת נבחרתי, לא?
<שימי תבורי: כן, סליחה.
קארין אלהרר: אני רוצה לדבר על האם יש מודל טיפולי מוסדר.
קארין אלהרר: ממה שהבנו אין.
קארין אלהרר: מי משרד הבריאות?
קארין אלהרר: מה השם והתפקיד?
<אהוד ססר: ד"ר אודי ססר, מנהל המערך הקליני באגף לבריאות הנפש.
קארין אלהרר: קודם כל נתחיל משאלת התקציבים.
קארין אלהרר: אמרה חברתי, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, 10 מיליון שקלים שכאילו הוסיפו גם השנה, אבל למעשה זה אותם 10 מיליון שקלים.
קארין אלהרר: תסביר לנו.
<אהוד ססר: אני אנסה להבהיר את זה קצת.
<אהוד ססר: יש כאן גם את אגף התקציבים שיוכלו להוסיף.
<אהוד ססר: ה-10 מיליון שקלים האלה נועדו לתמרוץ קופות החולים למגוון בעיות, ביניהן גם הפרעות האכילה.
<אהוד ססר: אנחנו לקחנו מתוך ה-10 מיליון כדי לתמחר מחדש, שזה מהלך מהפכני, שלא נעשה עד כה בפסיכיאטריה בכלל.
<אהוד ססר: בפסיכיאטריה הכל - - -
קארין אלהרר: רק זה אותם 10 מיליון?
<אהוד ססר: כן, אבל נכנס לבסיס - - -
<אהוד ססר: הכל מתומחר אותו דבר בפסיכיאטריה, אם זה הפרעת חרדה, דיכאון, סכיזופרניה, בי-פולר - - -
קארין אלהרר: רגע, אבל שנייה, אדוני, סליחה.
קארין אלהרר: אם זה אותם 10 מיליון שקלים, זאת אומרת שבשנה הקודמת לא השתמשו בכסף.
<אהוד ססר: השתמשנו בכסף גם כדי להקים מרפאת טיפול יום - - -
קארין אלהרר: לא, לא הבנתי, רגע.
עאידה תומא סלימאן: מרפאת טיפול יום עלתה לכם 750,000 שקלים.
<אהוד ססר: כן.
עאידה תומא סלימאן: נכון?
קארין אלהרר: אז איפה עוד 9,250,000 שקלים?
<אהוד ססר: בעיקרון - - -
קארין אלהרר: לא, אבל תקשיבו - - -
<אהוד ססר: אז עוד פעם - - -
קארין אלהרר: לא, אל תבואו לעבוד עלינו.
<שימי תבורי: אין תשובה, אה?
<אהוד ססר: שנייה, לא, לא.
קארין אלהרר: אל תבואו לעבוד עלינו.
קארין אלהרר: אני רוצה הסבר.
<שימי תבורי: בדיוק.
קארין אלהרר: אני רוצה לדעת איפה עוד 9,250,000 שקלים משנה שעברה.
קארין אלהרר: תן לי פירוט.
<שימי תבורי: הוא חושב.
<שימי תבורי: תני לו לחשוב.
קארין אלהרר: לא, תבורי.
קארין אלהרר: יש לי הערכה גדולה אליך.
קארין אלהרר: בוא ניתן לו לענות.
<אהוד ססר: שוב, אני מנהל מערך הקליני, אני יכול לענות על הסוגיות הקליניות.
<אהוד ססר: מהבחינה הזאת הכסף מיועד לתמחור מחדש של טיפול יום, מהלך מהפכני.
<אהוד ססר: מה קרה ל-10 המיליון הקודמים, יענה אדון אורן פרלסמן.
קארין אלהרר: מי זה אורן?
קארין אלהרר: תענה לי.
<אורן פרלסמן: הכסף שהוא אומר היה מיועד לטיפול בהפרעות אכילה.
<אורן פרלסמן: אנחנו מייעדים אותו לתיקון התמחור.
<אורן פרלסמן: אנחנו מחכים לתשובה על התמחור של ה - - -
קארין אלהרר: רגע, חשבת שאם נעבור אליך ותיתן לי את אותה תשובה זה יספק אותי?
<אורן פרלסמן: לא, לא, אנחנו - - -
קארין אלהרר: מה עשיתם עם 10 מיליון שקלים בשנת 2016?
קארין אלהרר: עכשיו זה ברור?
<אורן פרלסמן: כיוון שאישור התמחור החדש לא הסתיים בשנת 2016, התקציב עבר לשנת 2017.
קארין אלהרר: מה זה אומר אישור התמחור?
<אורן פרלסמן: כמו שנאמר, בוצע תמחור מחדש לנושא הפרעות אכילה, כדי לתת לו באמת תעדוף על מנת שיפתחו שירותים מתאימים בנושא הזה.
<אורן פרלסמן: אנחנו מאמינים שהמענה הנכון לשיפור ההיצע הוא דרך התמחור הנכון יותר של המוצר.
<אורן פרלסמן: של הטיפול.
<אורן פרלסמן: כיוון שתהליך התמחור לא הסתיים בשנת 2016, זה נצבר לשנת 2017.
<אורן פרלסמן: בנוסף אנחנו ניתן השנה כפיתרון גישור למרפאות - - -
קארין אלהרר: למה הוא לא הסתיים?
<אורן פרלסמן: חלק מהנושאים - - - חלק מהנושאים של אישורים בין משרדים.
קארין אלהרר: אז כאילו לא אכפת לכם שאנשים סובלים?
<אורן פרלסמן: זה לא נכון.
<אורן פרלסמן: לא.
קארין אלהרר: אז למה לא מיהרתם לאשר את התמחור?
<אורן פרלסמן: אנחנו ניסינו כמיטב יכולתנו לעשות את זה בזמן ה- - -
קארין אלהרר: אבל אדוני, כמיטב יכולתכם לא עוזר.
קארין אלהרר: לא, באמת, מה נגיד לאנשים?
קארין אלהרר: שעשינו כמיטב יכולתנו אבל נכשלנו?
<אורן פרלסמן: אנחנו פועלים כמיטב היכולת - - -
קארין אלהרר: תגיד לי אתה, היום פונה אלי אדם ואומר לי הבת שלי, הבן שלי, מה אני אגיד לו?
קארין אלהרר: מצטערת, משרד הבריאות עשה כמיטב יכולתנו אבל זה לא מספיק טוב?
<אורן פרלסמן: קודם כל השירות קיים ופעיל.
קארין אלהרר: מה זה קיים ופעיל?
קארין אלהרר: יכולתם להרחיב אותו.
<אורן פרלסמן: נכון, אנחנו באמת רוצים לעשות את זה.
עאידה תומא סלימאן: השאלה למה צריך תקציבן לענות על שאלות כאלה?
עאידה תומא סלימאן: אני מאד לא מבינה.
עאידה תומא סלימאן: יש אנשי מקצוע במשרד?
עאידה תומא סלימאן: יש מנהל אגף?
עאידה תומא סלימאן: אותו דבר עשיתם עם הוועדה שלי.
עאידה תומא סלימאן: שלחתם אנשים שאין להם את היכולת לתת את התשובות, חוץ מהתשובה, המנטרה הזו – מחכים לאישור של ועדת התעריפים ומחכים לאישור.
עאידה תומא סלימאן: אתם צריכים לתת תשובות הרבה יותר קרדינאליות.
עאידה תומא סלימאן: למה יש מחסור במיטות אשפוז?
עאידה תומא סלימאן: למה אין מרכזי יום?
עאידה תומא סלימאן: למה אתם לא מקימים תחנות יום מהיום ומחר?
עאידה תומא סלימאן: שאלתי את אנשי קופות החולים, התברר שנוספה רק מרפאה אחת.
עאידה תומא סלימאן: אתם מגלגלים את זה אל הידיים של קופות החולים.
עאידה תומא סלימאן: תשלחו פעם אחת שיבוא מישהו שהוא מוסמך לתת תשובות אמיתיות ולא לסחוב אותנו עם ועדת תעריפים.
עאידה תומא סלימאן: בעיני משרד שלא יכול לספק תשובות שנה שלמה ואת הכסף שלו שמים בצד, זה לא רק מחדל, זה פשיעה.
עאידה תומא סלימאן: יש נשים שעלולות למות כל יום.
עאידה תומא סלימאן: יש נערות שעלולות למות כל יום ואתם מחכים לוועדת תעריפים.
עאידה תומא סלימאן: ד"ר גור העביר לכם הצעה על פי בקשתם, נכון או לא?
<אורן פרלסמן: נכון.
עאידה תומא סלימאן: כמה זה עולה לפתוח, נכון או לא, דוקטור?
<איתן גור: כן.
עאידה תומא סלימאן: 4 מיליון שקלים הייתם פותחים 20 תחנות חדשות, שהיה אפשר לטפל בהן בבת אחת ב-40 נערות.
עאידה תומא סלימאן: נכון או לא? נכון.
עאידה תומא סלימאן: למה לא עשיתם את זה?
<עדי ברקן: כי המנכ"ל קופאי.
עאידה תומא סלימאן: כי רוצים לשמור את ה-10 מיליון שקלים ליום השחור?
עאידה תומא סלימאן: אנחנו כבר ביום השחור.
שרן השכל: מי אחראי על לקחת את ההחלטה הזו של לבוא ולקחת את הכסף ולפתוח את המרכזים האלה, זה אתה?
<אהוד ססר: לא.
שרן השכל: אז מי אחראי על זה?
עאידה תומא סלימאן: הוא לא נמצא פה.
שרן השכל: ולמה הוא לא הגיע לפה בשביל לתת את התשובות?
<עדי ברקן: אבל המנכ"ל הוא לא רופא והשר הוא לא רופא, אז מי יכול לקחת החלטה?
שרן השכל: לא, סליחה, עדי - - -
<עדי ברקן: יש - - - החלטות.
<עדי ברקן: זה קשור, בטח שזה קשור.
שרן השכל: לא, זה מרתיח, בגלל שעד שאנחנו מתיישבים לעשות דיון מעמיק בנושא כדי לקבל תשובות, האחראים שלכם שולחים אתכם וזה לא אחריות שלכם.
<שימי תבורי: אנחנו באים לד"ר גור הרבה מאד פעמים והוא אומר לנו – אין לי מקום.
<שימי תבורי: פשוט אין לי מיטה.
<שימי תבורי: עומדות בתור 30-40 בנות.
<שימי תבורי: עומדות בתור.
שרן השכל: אז איפה האחראי שלכם שיבוא וייתן את הדין למה הדבר הזה לא נעשה שנה שעברה או לפני שנתיים.
<שימי תבורי: למה אתם מחכים, שימותו?
קארין אלהרר: אני יכולה לקבל תשובה הגיונית למה?
קארין אלהרר: ניתנה לכם - - -
<אורן פרלסמן: הפתרון הנכון הוא - - -
קארין אלהרר: ניתנה לכם הצעה.
קארין אלהרר: יושב פה האדם שמתעסק בזה.
קארין אלהרר: יכול היה לפתוח עוד 4 תחנות.
עאידה תומא סלימאן: עוד 20 ב-4 מיליון שקלים.
קארין אלהרר: 20 עמדות טיפול ב-4 מיליון.
קארין אלהרר: פחות מחצי.
<אורן פרלסמן: נכון, אבל אם היו פותחים את התחנות ללא עדכון התעריף, בעצם התחנות היו נסגרות ביום למחרת, כי הן היו יוצרות גירעון - - -
קארין אלהרר: אז למה לא התקדמתם?
<אורן פרלסמן: אנחנו התקדמנו.
עאידה תומא סלימאן: לא, ב-10 מיליון שקלים היית פותח את התחנות וב-10 מיליון של 2017 אתה מעלה את התעריף.
<עדי ברקן: זה לא באג'נדה של המשרד.
<עדי ברקן: עוד לא הבנתם?
קארין אלהרר: רגע, תודה.
קארין אלהרר: כן, תמשיכו.
קארין אלהרר: מה המודל הטיפולי?
<אהוד ססר: המודל הטיפולי בהפרעות אכילה הוא מודל מקובל שעובדים עליו בארץ ובעולם.
<אהוד ססר: צריך למקד טיפה את השאלה לגבי הכוונה למודל טיפולי.
<אהוד ססר: אנחנו לא מתווים מודלים טיפולים, אנחנו מתווים סטנדרט - - -
קארין אלהרר: מי מפקח על זה?
<אהוד ססר: פיקוח ובקרה שלנו ואנחנו עובדים על סטנדרט של טיפול מרפאתי של הפרעות אכילה, של ועדה שמתכנסת פעם בחודש ואנחנו נסיים את העבודה על הסטנדרט ואז אנחנו גם נגיד מה הסטנדרט לטיפול בטיפול המרפאתי בהפרעות אכילה, הסטנדרט בטיפול יום בהפרעות אכילה מבחינת הרגולציה.
<אהוד ססר: לבנות סטנדרטים זה לא מהיום למחר.
<אהוד ססר: אנחנו עובדים על זה הרבה זמן, אנחנו - - -
קארין אלהרר: רגע, אדוני יודע שהפרעות אכילה גם לא קיים מאתמול.
<אהוד ססר: נכון, נכן, אבל גם צריך להוסיף שאנחנו גם לא יכולים ל - - -
<אבינעם פירוגובסקי: יש כאן מישהי שעשתה, עמותה להפרעות אכילה ותמחרה ותקננה את ה - - -
<אהוד ססר: ואנחנו מתבססים כרגע על זה עכשיו.
<אבינעם פירוגובסקי: אני סגן מנהל בית החולים שניידר ואני ארבע שנים מנסה לפתוח יחידות בשניידר עבור מטופלות בהפרעות אכילה.
<אבינעם פירוגובסקי: כרגע על השולחן אני ביקשתי מיטות אשפוז, ביקשתי עמדות טיפול יום - 10 עמדות טיפול יום, 4 מיטות אשפוז - - -
<שימי תבורי: עד שתעשו את זה ימותו עוד כמה בחורות.
<אבינעם פירוגובסקי: והעסק לא מתקדם.
<אבינעם פירוגובסקי: העסק לא מתקדם.
<שימי תבורי: לא מתקדם.
<אבינעם פירוגובסקי: בית החולים שניידר מתריע על זה כבר, לפחות אני בתפקידי 4 שנים, ובמיוחד לקראת הרפורמה, אנחנו צפינו עלייה כפי שצפינו, עלייה ניכרת בשיעור הביקוש למערך בריאות הנפש בכלל והפרעות אכילה במיוחד.
<אבינעם פירוגובסקי: כהיערכות לדבר הזה כרגע בשניידר יש 6 מיטות אשפוז פסיכיאטריות, לא להפרעות אכילה, ושתי מיטות שמוגדרות כאשפוז יום.
<אבינעם פירוגובסקי: על פי משרד הבריאות בפועל יש לנו 6 מיטות.
<אבינעם פירוגובסקי: ביקשנו עוד 10 עמדות.
<אבינעם פירוגובסקי: ביקשנו לפתוח מרפאה מוכרת.
<אבינעם פירוגובסקי: ביקשנו 4 מיטות אשפוז.
<אבינעם פירוגובסקי: אני עדיין מחכה.
<אבינעם פירוגובסקי: זו הצעה שמתגלגלת.
<שימי תבורי: תחכה עוד כמה שנים.
קארין אלהרר: טוב, אלף אני מבינה שיש סטנדרטים, אבל אתם עדיין - - -
<שימי תבורי: תחכה עוד ארבע שנים.
<אהוד ססר: יש סטנדרטים של העמותה.
קארין אלהרר: אוקיי, ואתם עדיין בוחנים.
קארין אלהרר: מתי תסתיים הבחינה?
<אהוד ססר: צריך גם להוסיף שאנחנו לא יכולים להכתיב סטנדרטים לפי הסכם הרפורמה, עד סוף שנת 2018.
קארין אלהרר: אדוני, לא שמעת את השאלה שלי.
<אהוד ססר: את העבודה אנחנו מסיימים בחודשים הקרובים.
<אהוד ססר: בחודשים הקרובים אנחנו נסיים.
קארין אלהרר: מה זה חודשים?
קארין אלהרר: חודשים זה גם חודשיים וגם 12.
<דני בודובסקי: אני מאמין שזה עניין של ארבעה חודשים בערך.
קארין אלהרר: למה כל כך הרבה?
<דני בודובסקי: נדרשים הסכמה וגיבוש של העבודה גם עם אנשי המקצוע וגם עם קופות החולים ובסופו של דבר אנחנו נחליט ונקווה שהדברים יסתיימו.
<דני בודובסקי: הנושא של הסטנדרטים וטיפול היום, למעשה צפויים להסתיים בשבועות הקרובים.
קארין אלהרר: רגע, אז לפי מה שאתם אומרים, זה לא יוטמע עד שנת 2010?
<אהוד ססר: אנחנו לא יכולים להנחית סטנדרטים על פי הסכם הרפורמה, שאנחנו לא - - -
קארין אלהרר: תגיד לי, יש לי שאלה.
קארין אלהרר: אתה יודע מה התפקיד שלכם?
קארין אלהרר: אתה יודע שאתם אחראים על בריאות הציבור?
קארין אלהרר: אתה יודע שבמסגרת תפקידך אתה אחראי גם על הנושא של הפרעות אכילה?
<אהוד ססר: לכן אנחנו מקיימים את ה - - -
קארין אלהרר: לכן אדוני גם יודע שכל יום שעובר אתם מפספסים אנשים?
<שימי תבורי: מתים אנשים, מה זה מפספסים?
<אהוד ססר: בואו, צריך לשים את הדברים קצת בקונטקסט.
<אהוד ססר: הרבה דברים חסרים, יש הרבה מה לעשות, יש לנו מחסור על כל הטווח, מטיפול מרפאתי לטיפול יום, לאשפוז, לאשפוז יום, למערכים שיקומיים.
<אהוד ססר: צריך להגביר את האינטגרציה עם משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד המשפטים ו - - -
קארין אלהרר: מה עשיתם משנת 2012?
<אהוד ססר: את כל זה צריך לעשות, אבל עשינו הרבה מאז 2012.
קארין אלהרר: אדוני, משנת 2012 מה עשיתם?
<אהוד ססר: אז בוא אני אגיד מה עשינו משנת 2012.
קארין אלהרר: בבקשה, תספר לי.