GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דפנה אזרזר: אני אמא לילד עם פיגור קשה, ילד בן ארבע, לא גמול מטיטולים, לא הולך, לא מדבר, ילד שפוגע בעצמו, ילד שנזון דרך הבטן.
דפנה אזרזר: הבן שלי היה עכשיו חצי שנה בבית כי לא היתה לו סייעת אישית.
דפנה אזרזר: אני נאלצתי להשאיר אותו כי כששלחתי אותו הוא הגיע שלוש פעמים לבית חולים, כי אין מספיק צוות שישגיח.
דפנה אזרזר: הוא לומד, עד עכשיו הוא למד בבית ספר גיל בחיפה, בחינוך המיוחד, זה שישה ילדים, כולם מקרים קשים ביותר, כולם ילדים שעם פירכוסים, גם הבן שלי עם פירכוסים, זה ילדים שחייבים השגחה עשרים וארבע שעות.
דפנה אזרזר: יש אחות אחת לכל בית הספר.
דפנה אזרזר: אני מדברת על כל הגנים וכל בית הספר.
דפנה אזרזר: זאת אומרת שכל בית הספר הזה הוא בית ספר של ילדים מאוד מורכבים, שמפרכסים, שחייבים הזנות, שחייבים כל מיני טיפולים פולשניים.
דפנה אזרזר: איך אחות אחת בכל בית הספר יכולה לדאוג לכל המקרים האלה.
שלומית אבינח: על כמה ילדים מדובר בערך בבית הספר?
דפנה אזרזר: מאה.
דפנה אזרזר: אם הבן שלי מפרכס ועוד ילד אחד צריך לאכול דרך הגסטרו, איך היא יכולה לעשות את שני הדברים ביחד.
דפנה אזרזר: כשאנחנו באים ודורשים סייעות רפואיות בחינוך המיוחד לא נותנים לנו.
דפנה אזרזר: אומרים לנו יש אחות.
דפנה אזרזר: ילדים שמשולבים בחינוך הרגיל יש להם סייעות רפואיות.
חיים רטיג: ברגע שילד מפרכס בבית הספר יש להם נוהל, מזמינים אמבולנס ומחייבים את ההורה על התשלום של האמבולנס.
חיים רטיג: זה לא יאומן, יש משפחות, הם יושבים במסגרת על מנת לא להזמין אמבולנס, מסכנים את הילד בגלל המצב הכלכלי שלהם.
דפנה אזרזר: קרה מקרה יותר גרוע שהבן שלי היה צריך להגיע לבית חולים והיא אמרה לי אין לי כסף לאמבולנס.
דפנה אזרזר: בכל מקרה אני פה כדי להדגיש כמה חשובה סייעת אישית.
דפנה אזרזר: המקרים של הילדים המורכבים מאוד, יש ילדים, בסך הכל עד תחילת השנה היו מאה שלושים ושישה ילדים.
דפנה אזרזר: זאת אומרת שהמקרים הם באמת מקרים חריגים.
דפנה אזרזר: מאה שלושים ושישה ילדים שהיתה להם סייעת אישית, זה כל הסיפור.
דפנה אזרזר: בספטמבר כשהגענו לשנת הלימודים אין סייעות אישיות.
דפנה אזרזר: זה מה שקרה.
דפנה אזרזר: בלי הודעה מוקדמת, בלי מקרים חריגים, אי אפשר באופן גורף להפסיק.
דפנה אזרזר: צריך שיהיה איזה שהוא פסיק קטן שאומר במקרה חריג ביותר ניתן לגשת לאיזו שהיא ועדה ולקבוע האם אפשרי או לא.
דפנה אזרזר: אבל לגמרי לבטל, ילדים יושבים בבתים, אני מכירה הרבה הורים שהילדים שלהם עדיין יושבים בבתים ולא מקיימים את חוק חינוך חובה.
דפנה אזרזר: יש הורה שנתבע על ידי העירייה.
יעקב כהן: אני רציתי לשאול, יושבת עכשיו ועדה, אז בעצם אנחנו צריכים לפנות לוועדה.
יעקב כהן: מה היה עד עכשיו, אני שומע שמפסיקים את זה משנת הלימודים הבאה?
דפנה אזרזר: לא, מתחילת השנה כבר הפסיקו.
אסתר ירקוני: כמו שציינת שרת החינוך מינתה בספטמבר האחרון את השופטת בדימוס דליה דורנר, ועדה שבעצם אמורה לבחון את כל הנושא של מדיניות משרד החינוך בכל מה שקשור במתן מענים לילדים בעלי צרכים מיוחדים, כולל הנושא של הזרמת התקציבים, כולל הנושא של סדרי עדיפויות, כולל כל הנושאים שיכולים להיות תחת הכותרת, תחת קורת גג של החינוך המיוחד.
אסתר ירקוני: מדובר בוועדה שהיא מאוד מאוד רצינית, מאוד מאוד יסודית, מאוד מאוד מקיפה.
אסתר ירקוני: אתם יכולים להיכנס לאתר האינטרנט של משרד החינוך ולראות שם את הישיבות שמפורטות שם אחת לאחת.
סופה לנדבר: הם לא צריכים להיכנס לאתר.
סופה לנדבר: אתם עושים פרסומת עכשיו למשרד החינוך כאשר המקרים האלה מצביעים וצועקים לשמים.
סופה לנדבר: איזה מן דבר זה, היא קבעה שהוועדה מתחילה לעבוד, היא היתה צריכה לסיים בפברואר את עבודתה.
אסתר ירקוני: הוועדה הזאת היא ועדה שבעצם יש בה אנשים מקצועיים, מהארץ, מהעולם, הגיעו לשם הורים, הגיעו לשם מפקחים, אנשי מטה, בעצם ועדה שהכילה בתוכה את כל אנשי המקצוע שרק אפשר.
אסתר ירקוני: המסקנות של הוועדה אמורות להתפרסם בחודשים הקרובים.
נעמי מורביה: יומיים בלי סייעת זה יותר מידי.
נעמי מורביה: מה זה חודשים?
אסתר ירקוני: לגבי הנושא של הסייעות, אני טיפלתי בתלונות שקשורות בנושא של סייעות.
אסתר ירקוני: זה נכון שעד שנה שעברה היו ילדים שהוצמדו להם סייעות.
אסתר ירקוני: המדיניות לא השתנתה מהבחינה הזאת שקטן התקציב בנושא של סייעות.
אסתר ירקוני: ממש לא.
אסתר ירקוני: הכותרת השתנתה.
אסתר ירקוני: במקום מה שנקרא סייעת צמודה יש מה שנקרא סייעת תיגבור.
אסתר ירקוני: אני אומרת, אפילו תלונה אחת שאני אישית טיפלתי בה וטענה היתה שלקחו לילד את הסייעת האישית, אני דיברתי עם המנהלת ועם המפקחת כדי לוודא שדבר לא נגרע מהיקף הסיוע שמקבל הילד ורמת הסיוע שהוא מקבל.
אסתר ירקוני: אם יש תלונות כאלה ואחרות הן ייבדקו וייבחנו אחת לאחת.
אסתר ירקוני: אני רוצה גם להסביר את הרציונל שמאחורי השינוי של המדיניות הזאת.
סופה לנדבר: רק תקחי בחשבון שיש לי תואר שני בחינוך מיוחד, אני קלינאית תקשורת, ואני בעצמי עברתי את הטראומה, היה לי ילד עם CP, ואני צריכה להגיד לך, אם אתם לא מבינים את הבעיה שיש כאן אז אני לא חושבת שהייתם צריכים להזמין את המומחים מכל העולם, יש במדינת ישראל די מומחים, ואני חושבת שלכל מאה שלושים ושישה מקרים הייתם חייבים פשוט לסייע ולעזור לאנשים האלה.
יעקב כהן: אני רוצה להגיד לך דבר אחד, מהשטח, כמו שאמרה יושבת הראש הנכבדה, אני לא רואה שצריך להביא מומחים בינלאומיים מחוץ לארץ, לא צריך להטריח את משרד החינוך.
יעקב כהן: לא בשמים היא ולא מעבר לים היא.
יעקב כהן: השופטת עוד לא ראתה ילד כזה.
יעקב כהן: יש לך כאן יושבת ראש שחיה וחוותה, ואני קצת עוסק בנושא הזה, ואני יכול להגיד לך מהרשויות המקומיות אומרים שזו גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה.
יעקב כהן: פשוט מחסלים את כל המערכת.
יעקב כהן: אני מטפל, אנשי הרווחה אומרים שזה אסון.
יעקב כהן: אני לא חבר פה בוועדה, אני לא לחינם באתי הנה.
יעקב כהן: אני אומר לך שזה אסון.
יעקב כהן: אנשים בשטח, הפרופסורים, איך אמרתי, מטפלים בקצבאות ילדים, מי שממונה על קצבאות ילדים הוא ישן בשלוש וחצי אלף דולר במלון ללילה, אז איך הוא יכול לפתור את בעיית קצבאות הילדים.
יעקב כהן: אם הוא מעשן סיגר במאתיים דולר אז איך הוא יכול לפתור בעיית קצבאות ילדים.
יעקב כהן: רבותיי, המומחים האלה שיהיו הלאה מומחים, אנחנו צריכים אנשים בשטח.
יעקב כהן: אז אני הייתי מציע ככה, בינתיים יושבת ועדה נכבדה, איך סגרו עד שהוועדה החליטה, מה זה, קודם כל סוגרים, זה כמו להפסיק חמצן.
יעקב כהן: הסייעות מקלקלות?
יעקב כהן: הן מפריעות להתפתחות הילד הסייעות עד עכשיו?
אסתר ירקוני: להיפך, ההקצאה של הסייעות מבחינת תקציב דווקא גדלה השנה.
סופה לנדבר: אז עוד יותר גרוע, לאן הלכו הכספים.
אסתר ירקוני: במקום לקרוא לזה סייעת אישית קוראים לזה סייעת כיתתית וסייעת תיגבור מה שנקרא.
יעקב כהן: אני שומע שבשטח, אני לא יודע איך קוראים לזה, עד היום היתה סייעת אישית, הפסיקו את הסייעת אישית, אני לא יודע על מה את מדברת, יש דברים בשטח, זה לא עניין של שמות כאן.
יעקב כהן: רבותיי, כל זמן שאין ועדת מומחים אחרת אי אפשר להפסיק דבר שאנשי השטח אומרים שזה אסון.
אסתר ירקוני: אני דיברתי עם אנשי השטח, אני דיברתי עם המנהלת, היא אמרה לי בצורה חד משמעית, דבר לא נגרע מהיקף השירות שמקבל הילד.
סופה לנדבר: אבל הנה יושבים כאן הורים ומצביעים על כך.
דפנה אזרזר: המנהלות מאויימות על ידי משרד החינוך שישתקו.
יעקב כהן: גבירתי, אנחנו לא חיים בחלם.
יעקב כהן: יכול להיות שהמנהלת הזאת רוצה להיפתר מהילד הזה והשילוב הזה.
יעקב כהן: ככה אני רוצה לומר.
יעקב כהן: רוצה פשוט להיפטר מהנטל הזה.
יעקב כהן: לא צריך להביא מומחים מחוץ לארץ.
יעקב כהן: כל בר דעת יודע את זה.
חיים רטיג: לא יכול להיות דבר כזה שילד חריג הרגישות שלו היא מאוד מאוד גבוהה.
חיים רטיג: ברגע שילד רוצה פיפי, והוא לא יכול לדבר, הוא עושה ככה, אף אחד לא מסתכל עליו, כמה הוא יכול להתאפק.
חיים רטיג: הוא מגיע הביתה בהסעה מתל אביב והוא פתאום, סליחה על הביטוי, הוא משתין לכל עבר.
חיים רטיג: לא יכול להיות דבר כזה.
חיים רטיג: ברגע שהוא עושה את הפיפי בכסא גלגלים במכנסיים, את הנזק שאנחנו עושים הפסיכולוגי לילד אנחנו לא נתקן את זה.
חיים רטיג: אז את יכולה להתווכח על הסייעת שתעבירו אותה מפה לשם ומשם לפה.
חיים רטיג: פיזית אנחנו לא נותנים את התשובה, מה שהבניין הזה החליט, חוק חינוך מיוחד.
חיים רטיג: אנחנו צריכים לתקן, לא יעזור לא ועדה, לא מומחים מחו"ל.
חיים רטיג: את הכסף של המומחים מחו"ל תתני לילדים האלה שלקחתם להם את הסייעות.
חיים רטיג: לא חבל?
חיים רטיג: עוד מילה אחת, הסייעות ברשות
חיים רטיג: כם חייבות לעבור קורס עזרה ראשונה.
חיים רטיג: זה הדבר הראשון שצריך לעשות, למצוא תקציב.
חיים רטיג: כי הילדים שלנו, מספיק שהיא מאכילה את הילד וחתיכה קטנה נכנסת לו והוא פתאום נחנק, אם אין לה את כל הניסיון של עזרה ראשונה זה יכול להיות קריטי.
חיים רטיג: אז מאוד חשוב לשים את הדגש על הנושא הזה.
יעקב כהן: אני חושב שאנחנו צריכים להיות במגע עם הוועדה הציבורית הזאת ברשות השופטת, ולפנות אליה ולראות שהם שומעים את ההורים האלה.
יעקב כהן: אני הייתי מציע ליושבת הראש גם כן להופיע בוועדה, אני מוכן גם להופיע.
יעקב כהן: לצערי אני שומע, אני לא אומר, אבל יש כאלה תקדימים שיושבת ועדה והם לא שומעים את אנשי השטח.
סופה לנדבר: קודם כל אנחנו כחברי ועדה דורשים מייד להחזיר את הסייעות אישיות עד שוועדה תסיים את עבודתה.
סופה לנדבר: אני חושבת שזה חסר כל היגיון מה שעשיתם.
יעקב כהן: לי זה נשמע מדיניות חלם.
יעקב כהן: מי שאומר שלהוריד את הסייעת זה לא פגע שום דבר, אני רוצה לבדוק מה המניעים שלו.
רוני גינת: אני הבן שלי התחיל לצעוק מאז שלא היתה לו סייעת.
רוני גינת: הבאתי פסיכיאטרית באופן פרטי שתלווה תהליך בתוך בית הספר כדי להחזיר אותו לימי השגרה, ויש לו סייעת, עוזרת וכו', רק לחזור ברוורס.
רוני גינת: אני שלחתי את אשתי ביום שידעתי שאין סייעת, לא נתנו לה להיכנס לעזור לבן שלי.
יעקב כהן: אני שומע מאה שלושים ושישה זה כל הסיפור?
יעקב כהן: זה בסיכון גבוה, אבל אני מבין שהורידו סייעות בכלל בחינוך המיוחד.
יעקב כהן: כבוד יושבת הראש, אני שמעתי שיש קיצוץ, לא מאה שלושים ושישה במקרים הקשים, במכלול המערכת יש קיצוץ של סייעות, בחינוך המשולב, בחינוך המיוחד.
יעקב כהן: זה נכון?
יעקב כהן: ככה אני שומע מהשטח.
דפנה אזרזר: אבל סייעות אישיות היו רק מאה שלושים ושש.
יעקב כהן: היה עוד קיצוץ.
יעקב כהן: מישהו יודע לפרט לי?
סופה לנדבר: אני יכולה להבין ממשרד החינוך כמה העבודה של הוועדה הזאת עלתה למשרד החינוך?
אסתר ירקוני: אין לי מושג, אני יכולה לברר.
סופה לנדבר: תבררי בבקשה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: שמי אביבית, אני עורכת דין מהמועצה לשלום הילד.
אביבית ברקאי-אהרונוף: הגיעו אלינו הרבה פניות, אין טעם שאני אפרט אותן, למעשה אפילו חלק מהאנשים כאן פנו אלינו.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל כמה נקודות לגבי דברים שהועלו כאן.
אביבית ברקאי-אהרונוף: קודם כל בהמשך לדברי חברי הכנסת אני בהחלט מסכימה שלא ייתכן שזכות שהוקנתה קודם תיגרע בזמן שיושבת ועדה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: הרי הזכות הזאת הוקנתה קודם לאותם הורים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: יש חוזר מנכ"ל שמאפשר בדרך פרוצדורלית לתת סייעת אישית, סייעת צמודה, לילדים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אין שום סיבה שילד שכבר עבר את כל האישורים, קיבל סייעת צמודה, יושבת ועדה, בואו נחכה שהוועדה תסיק את מסקנותיה, שתשמע את כל המומחים, ואז הוועדה תחליט אם זה נכון הצעד הזה, שהיתה סייעת צמודה, אם זה היה טוב או לא היה טוב.
אביבית ברקאי-אהרונוף: לגבי סייעת התיגבור, גם אני נתקלתי בתשובה הזאת באחד מהמקרים שהגיעו אלינו, פניתי לגב' לאה שקד והיא אמרה לי אין זכות לסייעת צמודה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אמרתי לה רגע, אבל יש חוזר מנכ"ל, מה זה החוזר מנכ"ל הזה, יש דרך פרוצדורלית להשיג סייעת אישית.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אז היא אמרה לי זה מוגבל בתקציב.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כשיש תקציב, יש סייעת אישית.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כשאין תקציב אין סייעת אישית.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל אז היא אמרה לי אבל אני מאשרת סייעת תיגבור.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כמו שנאמר פה על ידי משרד החינוך.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אמרתי רגע, סייעת תיגבור, יש קריטריונים מי זכאי לסייעת תיגבור, כמה שעות הם זכאים לסייעת תיגבור, האם זו חלופה הוגנת.
אביבית ברקאי-אהרונוף: הרי אם כל הבעיה של סייעת כיתתית זה שהיא סייעת שלא יכולה לתת מענה בו זמנית לכל הילדים, כשמדובר בכיתה שמלכתחילה יש באמת ילדים קשים שצריכים את המענה בו זמנית.
אביבית ברקאי-אהרונוף: במה סייעת תיגבור, עם השם השונה, יכולה להועיל.
אביבית ברקאי-אהרונוף: במה היא יכולה להוסיף.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אז יש עוד סייעת, בסדר, אבל עדיין זו לא סייעת צמודה פר ילד.
אביבית ברקאי-אהרונוף: זו סייעת שכמו סייעת כיתתית, שנותנת עוד תיגבור לסייעת הכיתתית.
סופה לנדבר: רבותיי, אני חושבת שכל מילה היא מיותרת.
סופה לנדבר: אנחנו הבנו שבעצם עד שהוועדה לא סיימה את עבודתה היו במשרד החינוך גורמים שאסור היה להם לקבל החלטות ולקחת את הסייעות האישיות, ואני חושבת שזה נזק.
סופה לנדבר: אני לא הייתי מגדירה את זה הרבה יותר חמור בגלל שאני חושבת שזה הרבה יותר חמור מנזק.
סופה לנדבר: זה ילדים עם צרכים מיוחדים, והמשמעות של צרכים מיוחדים, הכל מובן.
סופה לנדבר: הרי מובן שאם ילד קיבל לפי החוק סייעת אישית אז הוא היה זקוק לסייעת הזאת.
סופה לנדבר: ומה מדינת ישראל, אני עבדתי באחד מהפרוייקטים של חינוך מיוחד במדינות חבר העמים, כאשר היו בגן שלושים ילדים והיו שלושים עובדים.
סופה לנדבר: כולל קלינאית תקשורת, כולל סייעות, כולל מורים, תרפיה במוזיקה וכן הלאה.
סופה לנדבר: ומדינות חבר העמים לא כל כך עשירים כמו שמדינת ישראל, והתקציב שלהם פי כמה יותר נמוך מאשר במדינת ישראל.
סופה לנדבר: אבל כנראה טובת הילד הזה לפני הכל.
דפנה אזרזר: אם אפשר לספר על מקרה, רק בשביל שחברי הוועדה יבינו במה מדובר.
דפנה אזרזר: ילדה, בתחילת שנה לקחו לה את הסייעת האישית.
דפנה אזרזר: היא שברה את כל השיניים, היא פתחה את הלסת.
דפנה אזרזר: היא גמולה כבר שנה, ביום שישי האחרון היא הגיעה הביתה, תסלחו לי על הביטוי, עם קקי בתחתונים.
דפנה אזרזר: אבא שלה שאל אותה מה קרה, היא אמרה צעקתי, זעקתי לשמים אבא ולא היה מי שייקח אותי.
קובי כהן: ברשות
קובי כהן: כם יש פה כמה מגזרים, אז נאפשר לאיש יקר שנמצא פה שיספר לנו מהמגזר האחר קצת.
קובי כהן: בבקשה.
סולימאן אבו גררה: אני מודה לוועדה על ההזמנה.
סולימאן אבו גררה: אני חבר בהנהלה של ארגון הפעולה של הנכים, יחד עם חבריי קובי ואבנר ודפנה.
סולימאן אבו גררה: אני גם יושב ראש של ועד הורים לחינוך מיוחד בעיר שלנו, ברהט, ואני מייצג את כל הילדים.
סולימאן אבו גררה: ויש לי ילד נכה שסובל ממחלת סיבה, שזה מחלה שנפוצה במיוחד במגזר הבדואי, שזה אי תחושת כאב.
סולימאן אבו גררה: שילד יכול לפגוע בעצמו בלי להרגיש, יכול לשבור כל חלק בגופו בלי שירגיש.
סולימאן אבו גררה: הוא נושך את הלשון בלי שירגיש ומדמם.
סולימאן אבו גררה: לי היה סיפור אישי עם משרד החינוך ועם הרשות, ואפילו כתבתי למבקר המדינה, לא רצו להצמיד לו סייעת וכמעט תשעה חודשים הילד הוסע ברכב, ללא ליווי, ללא שום דבר.
סולימאן אבו גררה: אחרי זה אנחנו החלטנו להקים ועד, אחרי מה שראיתי עם הילד שלי אמרתי בטח הדברים האלה קורים בכל הקופסה שנקראת חינוך מיוחד.
סולימאן אבו גררה: ולתדה
סולימאן אבו גררה: מתנו גילינו הרבה דברים והתחלנו לבדוק את הדברים.
סולימאן אבו גררה: לצערי הרב מה שמצאנו, הכל רקוב שם, במערכת החינוך המיוחד ברהט מה שמצאנו זה רקוב לגמרי הכל.
סולימאן אבו גררה: ילדים עם לקות ראייה נותנים להם ללכת ללא ליווי, ללא סייעת בכלל.
סולימאן אבו גררה: דבר שני יש בית ספר אחד שנמצא בעיר, וזה ממש חידה, הוא בנוי לעשר כיתות, יש בו חמש עשרה כיתות.
סולימאן אבו גררה: אני שאלתי את ראש העיר כשישבתי אצלו אם אתה יכול לפתור את החידה הזאת.
סולימאן אבו גררה: הוא אומר לי מה זאת אומרת, אני לא מבין, אתה מדבר כאילו שמישהו מפגר מדבר.
סולימאן אבו גררה: אמרתי לו כבוד ראש העיר, אתה נמצא פה, אתה לא יודע מה קורה בעיר הזאת.
סולימאן אבו גררה: אכלסו שם את המקלטים, שלושה מקלטים בתוך בית הספר, הפכו אותם לכיתות.
סולימאן אבו גררה: לקחו כיתה, חילקו אותה לשתיים ועשו שתי כיתות.
סולימאן אבו גררה: ככה בית הספר הפך להיות חמש עשרה כיתות, כאשר הילדים באמת סובלים בתת תנאים שם בבית הספר.
סולימאן אבו גררה: אני הבאתי בודק חיצוני שבדק את כל מוסדות החינוך, יש לך גבירתי תמונות, הדו"ח הזה אני מוסר לך את זה, תראי את זה, בבקשה.
סולימאן אבו גררה: הכל כתוב, הכל מצולם.
סולימאן אבו גררה: יש לנו סרטוני וידיאו שמצולמים.
סולימאן אבו גררה: אנחנו צילמנו את כל המערך של ההסעות בעיר, ילדים מוסעים ללא שום ליווי ברכבים ששייכים לעירייה, שזה קבלן של הרשות.
סולימאן אבו גררה: משרד החינוך מתנער מזה, אומר שזה שייך לרשות, לא מעניין אותי.
סולימאן אבו גררה: הרשות אומרת שזה קבלנים של השלטון המקומי.
סולימאן אבו גררה: אף אחד לא נותן לנו תשובה.
סולימאן אבו גררה: אפילו ראש העיר, וחשוב לתת לך גם את המסמך הזה גבירתי, שאומר, והוא אמר את זה אחרי הפגישה שקיימנו, ואני אקריא את זה.
סולימאן אבו גררה: ראש העיר אומר בסיכום ישיבה שהיינו אצלו: "אין ספק שיש רשלנות של משרד החינוך ורשלנות מצד חברת ההסעות".
סולימאן אבו גררה: שהוא מעסיק אותה בפועל, ומשרד החינוך הוא מפיל על משרד החינוך, משרד החינוך מחזיר לו ומפיל עליו.
סולימאן אבו גררה: "אין ספק שמדובר בילדים שנגזרה עליהם גזירה מרה".
סולימאן אבו גררה: וזה אומר את הכל.
סולימאן אבו גררה: הוא חושב במשפט הזה שהוא מוציא את עצמו מחוץ לתמונה.
סולימאן אבו גררה: "השלטון המקומי אף הוא נכשל בטיפול בילדי החינוך המיוחד.
סולימאן אבו גררה: בכדי להיטיב עם התנאים של החניכים הפתרון הוא להפעיל את בית הספר באמצעות עמותה מקצועית".
סולימאן אבו גררה: אני רוצה להגיד עוד משהו שהחשב הכלכלי שאנחנו כותבים לו אומר לנו כל הזמן, וזה תשובות שזה הבירוקרטיה שהורגת את כולם.
סולימאן אבו גררה: כותב לנו החשב הכלכלי בעירייה שאחראי על החינוך, זה אחרי מכתב שאני שלחתי לו, זה עם הילד עם הלקות ראייה, שמשרד החינוך אפילו כתב, והוא מאשר, שהילד הזה חייב להיות עם סייעת צמודה ובשילוב.
סולימאן אבו גררה: אני כתבתי לו ושלחתי לו את המכתב הזה ב-2007, הם אישרו לילד, והוא אומר: "כידוע לך משרד החינוך אינו מאשר ליווי הסעות לתלמידים ללא פיגור שכלי ברמה בינונית ומעלה.
סולימאן אבו גררה: עיריית רהט הסיעה מתחילת שנת הלימודים ללא ליווי לשגב שלום".
סולימאן אבו גררה: הוא מודה שהסיעו את הילדים ללא ליווי, שזה ילדים בגילאים של חמש ושש.
סולימאן אבו גררה: "בקשה לליווי הוגשה למשרד החינוך.
סולימאן אבו גררה: אשמח אם המכתבים יוגשו למשרד החינוך".
סולימאן אבו גררה: הוא אומר לי תכתוב למשרד החינוך, מה אתה רוצה מהחיים שלי.
סולימאן אבו גררה: זו התשובה שקיבלנו.
סולימאן אבו גררה: גבירתי, קרו כמה מקרים שבהסעות שהסיעו, ויש מכתבים ממשרד החינוך שיש עמותה גם ברהט שמנהלת מעון לילדים מגיל שנה עד שלוש, וכדי שחברת ההסעות תחסוך בהסעה ותביא את הילדים היא מביאה ארבעה עשר ילדים בהסעה אחת.
סולימאן אבו גררה: אף אחד לא חגור בילדים האלה.
סולימאן אבו גררה: יש גם תמונות, יש מכתבים של העמותה.
סולימאן אבו גררה: שם העמותה נקראת עמותת אלרזי, אני מוכן לתת לך ואני מוכן שתבדקי את זה.
סולימאן אבו גררה: נוסף לכל זה יש ילדים בגיל שלוש עד גיל שש ברהט שמוחזקים בתוך בית, מתחת לבית, שהעירייה השכירה אותו בגלל שאין מקום, שבמקום הרכיבו שם מזגן תלת-פאזי בחשמל, שאין את החיבור חשמל.
סולימאן אבו גררה: אין חיבור חשמל בבית שמתאים להפעיל את המזגן.
סולימאן אבו גררה: המזגן מורכב שנתיים, עד היום לא הופעל המזגן בתוך הגני ילדים, אני מדבר איתך על ילדים שחולים ברמת פיגור קשה מאוד, על כסא גלגלים, שעד היום שנתיים בלי מזגנים.
סולימאן אבו גררה: ראש העיר הבטיח שבשנה הבאה הילדים יעברו לגנים שנקראים גני ויצ"ו שבנו בתוך העיר.
סולימאן אבו גררה: עכשיו הוא מתחרט.
סולימאן אבו גררה: הוא אומר אני לא הבטחתי שום דבר.
סולימאן אבו גררה: הוא הקים ועדה, אחרי הצעקות שאני עשיתי ואחרי הישיבה בעירייה עם כל הגורמים, הוא החליט על הקמת בדיקה בתוך העיר שבראשה עומד חברי שהוא מבקר העירייה.
סולימאן אבו גררה: אנחנו עומדים בסוף החודש הזה להוציא את הדו"ח.
סולימאן אבו גררה: הדו"ח הוא חמור מאוד.
סולימאן אבו גררה: כל דבר שנגענו בו, אפילו באוכל שמספקים לילדים.
סולימאן אבו גררה: אין אישור של משרד הבריאות.
סולימאן אבו גררה: מי שמספק את האוכל של הילדים בחינוך המיוחד הוא ממלא מקום ראש העיר שמחזיק בעמותת בית הקשיש.
סולימאן אבו גררה: לכן אני אומר לך גבירתי, החינוך המיוחד הוא נגוע בשחיתות מהדרגה הראשונה.
סולימאן אבו גררה: ואני חייב להגיד את הדברים האלה, כי אני בדקתי את הנושאים האלה.
סולימאן אבו גררה: הכל מושחת בחינוך המיוחד.
סולימאן אבו גררה: אני וחבריי החלטנו, ישבנו קודם בישיבת הנהלה של הארגון שלנו והחלטנו שיותר אנחנו לא מוכנים לשתוק.
סולימאן אבו גררה: אנחנו במסגרת הבדיקה שלנו שאנחנו ערכנו ובדקנו אני ביקרתי באשדוד בבית ספר ניר, וראינו איך הדברים מתנהלים.
סולימאן אבו גררה: זה שני דברים שונים.
סולימאן אבו גררה: זה עולם אחר.
סולימאן אבו גררה: אנחנו ביקרנו בבית ספר אחר בצפון, בית ספר רן, שהוא מוכר לא רשמי.
סולימאן אבו גררה: זו חוברת שלו שאני לקחתי מהמנהל.
סולימאן אבו גררה: הדברים מתנהלים אחרת לגמרי בהשוואה למה שקורה שם.
סולימאן אבו גררה: לצערי, אני לא רוצה לפגוע בילדים, אבל אני אומר לך את זה, עם כל הכאב כהורה, לא מספיק הגזירה שאנחנו קיבלנו מאלוהים, גם מישהו אחר צריך לתת לנו עוד מכה.
סולימאן אבו גררה: קיבלנו את המכה הראשונה, את המכה השנייה והמכה שלישית אנחנו מקבלים מהמדינה.
סולימאן אבו גררה: אני אומר שכולם נכשלו, ממשרד החינוך, מהמדינה, אף אחד לא עושה שום דבר.
סולימאן אבו גררה: ואני רוצה להגיד לך שבכל הרשויות שאני בדקתי יש מחלקת חינוך מיוחד בתוך הרשות, ולדעתי זה צריך להיות חובה, חובה שתהיה מחלקת חינוך מיוחד, שמטפלת בהסעות, בילדים, בפיקוח.
סולימאן אבו גררה: אין פיקוח, אין שום דבר.
סולימאן אבו גררה: יש מחלקת חינוך שמטפלת בחינוך הרגיל, והכניסו שם את הילדים בתוך החינוך הרגיל, ואף אחד לא מפקח, אף אחד לא יודע.
סולימאן אבו גררה: גבירתי, אני רוצה לתת לך נתון, שמשרד החינוך מכחיש אותו.
סולימאן אבו גררה: אנחנו בנוכחות של שישה אנשים, כשסיירנו בתוך המוסדות האלה, בתוך בית הספר, בחודש השתים עשרה, לפני חצי שנה, אמורות להיות שם חמש עשרה מורות בתוך בית הספר.
סולימאן אבו גררה: אנחנו מצאנו רק שתיים.
סולימאן אבו גררה: ואני אחראי על מה שאני אומר.
סולימאן אבו גררה: רוב בית הספר לא היו מורים.
סולימאן אבו גררה: מה אתם רוצים, זאת בחופש מחלה, זאת בחופש שלא ידוע, זאת לא נמצאת, שבע עשרה מקבלות שכר שהעירייה כביכול טוענת שהן מלוות.
סולימאן אבו גררה: הן מקבלות שכר מהרשות.
סולימאן אבו גררה: נמצאו מהן חמש בתוך בית הספר.
סולימאן אבו גררה: אפילו סטודנטית שנמצאת שם הביאו אותה, אמרו לה תשמעי, היום את תהיי מורה.
סולימאן אבו גררה: לא מצאו גם סטודנטית, עשו משהו אחר, לקחו שתי כיתות, איחדו אותן, שמו את הילדים ביחד.
סולימאן אבו גררה: אני שואל למה, אומרים אין מורים, אין שום דבר.
סופה לנדבר: אני רוצה לומר שלפני שאני החלטתי לנהל את הישיבה הזאת לא חשבתי שהמצב כל כך חמור.
סופה לנדבר: הוא לא סתם חמור, הוא בגבול של פשע.
סופה לנדבר: פשוט פשע.
סולימאן אבו גררה: אני רוצה להגיד רק משפט אחד ברשותך.
סולימאן אבו גררה: אני מה שאני דורש, בבקשה מכם הוועדה, להקים ועדת חקירה לבדוק את הנושא במיוחד בעיר הזאת מה קורה עם הילדים האלה.
סולימאן אבו גררה: בבקשה.
סולימאן אבו גררה: תודה.
רחל נוימן: אני רחלי, אני אמא של מעין שלומדת בבית ספר און, ילדה מוגבלת בכל גופה, שפשוט לא מסוגלת לעשות שום דבר בעצמה.
רחל נוימן: אני הבאתי את זה לכאן, זה פשוט נמצא איתי.
רחל נוימן: עם המחשב הזה היא אמורה לדבר.
רחל נוימן: זה פשוט מחשב עם מסך מגע, שהיא לוחצת וזה אומר מה שהיא צריכה להגיד.
רחל נוימן: הוא נמצא איתי כי פשוט אין מי שידליק אותו עבורה.
רחל נוימן: אז כמו שחבר הכנסת אמר קודם חלם, אז אני טוענת שחלם זה כאן, כי אם אני יושבת עם המחשב של הילדה שלי שהיא אמורה לדבר איתו.
רוני גינת: שמי רוני גינת, בגיל שנה ושלושה חודשים גילינו סרטן בראש של הבן שלי, היינו אחת עשרה וחצי שעות בניתוח, הוא יצא לא רואה.
רוני גינת: אחרי זה היינו עם זיהום בחלל חדרי המוח, שבועיים וחצי לא מצאו אנטיביוטיקה שתביס את החיידק.
רוני גינת: היינו חודשיים וחצי בטיפול נמרץ, לעתים אמרו לנו שני אחוז לחיים, שניים וחצי.
רוני גינת: יצאנו משם, אחרי שליוינו אותו כל המשפחה, אני לא עבדתי באותה תקופה, ההורים שלי, אף אחד, יצאנו משם, הרופאים אמרו זה נס, לא שלנו.
רוני גינת: זה הכל המשפחה, האהבה, מה שהענקתם לילד הזה.
רוני גינת: יצאנו משם, כאילו הוא נולד מחדש.
רוני גינת: הלכנו לקבל טיפולים כימותרפיים, הסרטן בדרגה שתיים בראש.
רוני גינת: שבעים אחוז מהילדים מתים ברעילות של החומרים.
רוני גינת: באנו לשם עם בלונים, אמרו אבל הילד לא רואה, אמרנו כן, אבל אנחנו ניקח את הכל ונעשה שמח ואלוהים בשמים יעזור.
רוני גינת: כל הילדים לפני הבן שלי כולם מתו.
רוני גינת: הוא היחידי שהחזיק.
רוני גינת: יצאנו משם לגן אליה בפתח תקווה.
רוני גינת: גן לילדים שלא רואים.
רוני גינת: אשתי נסעה איתו שנה וחצי כדי שיהיה לו אמון באנשים, כי רק הוא ידע רע כל הזמן.
רוני גינת: הצלחנו לשקם אותו.
רוני גינת: היום הוא בן אחת עשרה וחצי.
רוני גינת: הוא לא גמול, הוא לא הולך לבד, הוא לא רואה, הוא CP, הוא אוטיסט.
רוני גינת: המנהלת בבית ספר און, שהוא בית ספר מדהים אמר פה חיים, אמרה לי אני לא יכולה לקבל אותו בלי סייעת אישית.
רוני גינת: אמרתי לה בשביל מה הוא צריך, היא אמרה לי הוא צריך תיווך ללוח, הוא צריך עזרה בלכתוב, הוא צריך שיסבירו לו, צריך לפתוח את האוכל, לסגור את האוכל.
רוני גינת: אני לא הבנתי, אמרתי בסדר.
רוני גינת: דאגתי, היתה לו סייעת אישית שלושים שעות.
רוני גינת: באפריל התקשרתי למנהלת, אמרתי מה עם סייעת לשנה הבאה, אל תדאג, הכל בסדר.
רוני גינת: בספטמבר אני מצלצל, אומרים לי אין סייעת.
רוני גינת: אמרתי למה, אמרו לא יודעים.
רוני גינת: שלחתי מונית ספיישל, עם הפיליפינית שלו, שתיכנס, צלצלו אמרו לי אסור לנו להכניס אותה.
רוני גינת: אמרתי אבל למה, אמרו אסור.
רוני גינת: אמרתי טוב, אני אשלח את אשתי.
רוני גינת: תעזבי הכל, גם ככה היא לא עובדת, היא סביב הילד, אני מפרנס לבד.
רוני גינת: שלחתי את אשתי, אמרו את לא יכולה להיכנס כי אסור לך לראות את הילדים האחרים בכיתה.
רוני גינת: אז היא ישבה בחוץ.
רוני גינת: באחת נתנו לה אישור לתת לו לאכול אז הוא היה עם פיפי שהתייבש עליו.
רוני גינת: כתבתי לגברת ירקוני וכתבתי לשרת החינוך וכתבתי לאלוהים, וכולם ענו לי, בניירות הכל טוב.
רוני גינת: הכל בסדר.
רוני גינת: במציאות זה לא בסדר.
רוני גינת: הגעתי לראש הממשלה, הגעתי לאלוהים.
רוני גינת: בסוף השגתי מעיריית נתניה סייעת לשלושה ילדים מנתניה שבבית ספר און, אחרי שבכיתי שם.
רוני גינת: אני אמרתי גם אני מוכן לשלם שלושת אלפים שקל שתהיה לו סייעת.
רוני גינת: אסור.
רוני גינת: אסור לי לתת כסף, אסור לי להביא סייעת, אסור לי להביא פיליפינית, אסור לי להביא את אמא שלו.
רוני גינת: ומה אתם רוצים, שאני אשב בצד, תקשרו לי את הידיים והרגליים והילד יסבול.
רוני גינת: אני כל בוקר קם אליו, מלביש אותו, שולח אותו בהסעה והבטן שלי מתהפכת.
רוני גינת: אני לא עבדתי ארבעה חודשים השנה רק בשביל שתהיה לו סייעת.
רוני גינת: הצלחתי להביא לו סייעת, בת שירות לאומי.
רוני גינת: דיברתי בוועדת דורנר שעה ורבע עם אשתי.
רוני גינת: אני לא אחד של הרצאות.
רוני גינת: הבאתי סרט על רועי.
רוני גינת: רועי שלי הוא לא רואה, אבל הוא ילד כשרוני, הוא מנגן מוזיקה ביד אחת על פסנתר, הוא ליווה את מתי כספי בהיכל התרבות שלושת אלפים איש.
רוני גינת: הוא ליווה את אביהו מדינה בשיר ונגינה.
רוני גינת: אתמול הוא ליווה את עמותת חברים, הוא ישב על פסנתר כנף וניגן יצירות של מוצרט ובך.
רוני גינת: אבל יש לו צרכים מיוחדים.
רוני גינת: ישבתי בוועדת דורנר והראיתי את הגדולה שבו ואת הצרכים היומיומיים, שהוא צריך סיוע בהכל.
רוני גינת: יושבת השופטת דורנר ואומרת לגברת רות פן ממשרד החינוך, רותי, הפעם את כבר לא יכולה.
רוני גינת: פה את חייבת לתת סיוע.
רוני גינת: אז היא עושה בראש כן כן.
רוני גינת: ישבתי בוועדה ושמעתי מומחה שהביאו במיוחד מארצות הברית על חשבון המדינה, הבנאדם מדבר אנגלית והוא אומר אני שלושים שנה חוקר ואני מדבר על סייעות בשילוב.