GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי ברקן: תצאו קצת מהמחלקות, תצאו מהמחלקות ותראו באמת מה קורה במציאות ובאמת עם כל הכבוד לכם, אם הבחורה לא מתלוננת ולא מגיעה אליכם, אתם לעולם לא יכולים לדעת אם זה מהפרעות אכילה.
עדי ברקן: לפני חצי שנה הייתה כתבה בידיעות אחרונות שחמש נערות מגיל 14 עד 21 הגיעו באותו שבוע על ניסיון התאבדות באיכילוב, בדקתי, בשום מקום לא היה כתוב, שלוש מהן היו בולימיות, איפה זה היה כתוב.
עדי ברקן: אם אנחנו לא עושים את הפעולות ואת העבודה שלנו, גם הילה זיכרונה לברכה לא הייתה מקבלת את העמוד בידיעות אחרונות.
איתן גור: זה היה כתוב במסמך שניתן בחדר המיון, כתוב שלחולה יש בולימיה, אם היא לא רוצה לקבל טיפול, אין מה לעשות.
עדי ברקן: זה כן, אבל איתן, הציבור לא יודע, מישהו יודע שזה הגיע בגלל הפרעות אכילה, במיון הם יודעות, אתה מקבל את הנתונים מהמיון.
איתן גור: סליחה, אתה מערבב דברים.
שלום אלמליח: בקשר למה שאמר הרופא, אני יכול להעיד, אני לקחתי את אחותי, היה לנו צו, הוא רצה שהיא תיכנס מהסכמה, הם רצו, אני לא ראיתי אותו בדיוק שם, אבל זו שהייתה שם אמרה לי שהיא אמורה להסכים, ישיבתי שם ושכנעתי אותה יום שלם רק לעבור את השער כי אחרי שהם נכנסים הדלת נסגרת וזהו.
שלום אלמליח: שכנעתי אותה להיכנס, הבאתי אותה למצב קטסטרופה, כמו השואה והגבורה, כמו שראינו ביד ושם, כמו מה שרואים בסרטים האלה, הכנסתי אותה, הם איימו עלייה, קודם כל לקחו ממנה את כל הכדורים, אני עזרתי להם בחיפוש, קרענו את הבטנה של התיק מהכדורי ההרגעה, בין נוגדי דיכאון לכדורי שינה, ומשלשלים ומה לא.
שלום אלמליח: איימו עליה שאם היא לא תסכים לקבל זונדה, הם יקשרו אותה, היא הסכימה לקבל, כל פעם הייתי בא לבקר אותה, אני רוצה להגיד לך אחרי חודש היא התחילה להראות, קודם כל מבחינה פיזית, הרבה יותר טוב, קורנת, ממש חזרה לחיים ואני ידעתי שהיא נרפאת מסיבה אחרת, לא מאיך שהיא נראתה, מאיך שהיא התחילה לדבר, שהייתי בא עם אשתי והילדים לבקר אותה, הצורה שפתאום התחילו להיות לה חלומות, ופתאום היא רוצה לעשות ככה ולחיות ככה, אז זה כן נכון.
שלום אלמליח: אבל המחלה עדיין קיימת כי זה היה רק ההתחלה וכשהיא קיבלה אפטר היא חזרה לבית שלה ובאותו יום היא חזרה לאכול ולהקיא.
שלום אלמליח: אז זה לא שזה לא עוזר, בטח שזה עוזר, אז אולי הכפייה בהתחלה עוזרת.
ליאת זוהר: אני רוצה להגיד רק מילה בתחום אחר, אני עובדת עם עדי בעמותה הישראלית לשינוי הרגלי אכילה כבר תקופה ארוכה ומנסים לגייס אנשים שיעזרו לנו ולנסות לשנות את הדימוי העצמי ואנחנו עוברים ומרצים בבתי ספר בארץ ומתחככים באנשים, אם זה בתנועות נוער שתנועת מחנות העולים עשתה הפגנה גדולה ולנסות לגייס תשומת לב.
ליאת זוהר: ולצערנו הרב שנפטרה הילה והראו את הקטע מהסרט שצולם כבר לפני שלוש שנים, סרט שהלכו ועשו על הפרעות אכילה בארץ, התמונה מפורסמת בכל העולם.
ליאת זוהר: ואנחנו אם אומרים שישראל היא אור לגויים, הגיעו צוותי טלוויזיה מצרפת ומאיטליה ופרופסורים מכל העולם שהם מנהלים של מחלקות הפרעות אכילה ומטפלים באנורקסיה מתקשרים אלינו כל יום---
עדי ברקן: המצחיק הוא שבאיטליה כבר מעלים את זה לפרלמנט בשבוע הבא, הרעיון שלנו שאנחנו טוחנים פה שלוש שנים.
ליאת זוהר: זה היה היום בטלוויזיה באיטליה, בצרפת, בבוקר טוב אמריקה, הראו את התמונה של הילה ביחד עם עדי וכל העולם התחיל לדבר על הנושא של הפרעות אכילה.
עדי ברקן: הולכים לעשות את זה, הם מתחילים לגדל שיניים ואנחנו מדברים רק, הפרלמנט באיטליה תוך שבועיים, לפני שבועיים הגשנו את החומרים, שבוע הבא זה מוגש.
עדי ברקן: אם תפתחו קצת טלוויזיה תראו איזה ערב עושים הטלוויזיה האיטלקית מזה, ארצות הברית אותו סיפור, הם ראו את הבעיה ולשמחתנו, המספרים שם הרבה יותר גדולים כי אנחנו מדברים שם על מיליונים, אבל הצרה היא בינלאומית והם מסתכלים עלינו ומעתיקים אותנו ועושים דברים.
עדי ברקן: אנחנו צריכים מעבר לכל מה שקורה פה ולמודעות להתחיל לעשות, אל"ף להקצות להגברת המודעות, להתחיל לדבר על זה, כי אנשים מתביישים, בגלל שזו מחלה נפשית מחביאים אותה מתחת לשולחן ודבר שני להתחיל לפתור את הבעיה.
סופה לנדבר: תודה, אני צריכה לתת לאסף הרופא לדבר, בבקשה.
יצחק שרף: האמת היא שאני נמצא באיזה מצוקה קלה, השיחה לא כל כך מתאימה לי, מדברים על מספרים מאוד גדולים של מטופלים שצריכים להגיע לטיפול, מדברים על מספרים נמוכים מאוד של יחידות מתאימות ומיטות לטיפול בחולים האלו.
יצחק שרף: באסף הרופא יש יחידה שמתפקדת כבר עשר שנים אבל משום מה החליטו שהיחידה הזאת מיותרת ורוצים לסגור.
יצחק שרף: ההתכתבות שלנו עם משרד הבריאות לפחות, זאת הנטייה, ונראה שלכן אני לא במקום המתאים, אני נמצא במצוקה קלה.
יצחק שרף: יש יחידה שהתחלנו להפעיל אותה לפני עשר שנים, כמו במדינת ישראל, כמו כל דבר, אין תקציבים ולכן הולכים לשנור, מחפשים איזה שהוא תורם, כי הייתה דרישה מהקהילה, פנו אלינו הרבה משפחות לילדים שהם אנורקטיים והיה יהודי טוב שנתן תקציב, נתן תרומה בסכום דיי יפה והקמנו יחידה לתפארת שמטפלת בנערות אנורקטיות, אנחנו מקבלים כחמישים שישים מטופלים חדשים כל שנה, יש אלינו פניות חוזרות ואנחנו לא מסוגלים להיענות כי אין לנו מספיק מקום.
יצחק שרף: היחידה שלנו עונה בדיוק על השאלות שנאמרו כאן, על הצרכים, אנחנו בתוך בית חולים כללי, במסגרת של אשפוז יום, נותנים את הטיפול המתאים, בלי סטיגמה, הנערים והנערות מגיעים אלינו לקבל את הטיפול וחוזרים הביתה, לא אומרים עליהם שהם חולים פסיכיאטרים, זאת אומרת אין להם את הכותרת של חולים פסיכיאטרים, הם לא מתאשפזים שם.
יצחק שרף: ויש הצלחות יפות מאוד, המשפחות מלוות את המטופלים, המטופלים עולים במשקל, אנחנו רואים את השמחה שלהם.
יצחק שרף: כבר למעלה משנה שאנחנו מתכתבים עם משרד הבריאות על הנושא הזה, והתשובה שאנחנו מקבלים שלצערנו לא ניתן לעשות שום דבר.
סופה לנדבר: משרד הבריאות, תסבירו, מזה הצורך הזה לסגור מחלקה?
יעקב פולאקביץ: המחלקה הזאת לא נפתחה בתאום עם משרד הבריאות, היא נפתחה בידי כספי תורם לפני איקס שנים שהם פתחו אותה.
יעקב פולאקביץ: לאחרונה פנתה אליי הרופאה הפסיכיאטרית שעובדת במחלקה הזאת וסיפרה שהם עובדים ואמרתי לה, תגישו בקשה, אנחנו נבדוק את האפשרות במסגרת הרחבת השירותים אמבולטוריים ל- 2008, כי כרגע אין לנו רכישת שירותים אמבולטוריים.
יעקב פולאקביץ: בכלל מאסף הרופא בתחום בריאות הנפש, חוץ מאשר במבוגרים, זה מדובר כאן בילדים, לא במבוגרים.
יעקב פולאקביץ: אנחנו קונים שירותים אמבולטוריים במסגרת מרפאת מבוגרים, אין לנו בכלל רכישת שירותים אמבולטוריים ילדים, הם עשו את זה מה שנקרא במחטף צדדי.
יעקב פולאקביץ: כדי להעביר את זה בצורה מסודרת אמרתי, תפנו ואנחנו נבדוק את האפשרות להרחיב.
יעקב פולאקביץ: רק להזכיר לכולם, אנחנו נמצאים על סף רפורמה בבריאות הנפש שכל האחריות הביטוחית עוברת לקופות החולים שלמעשה הם אלה שיצטרכו לקנות את השירותים.
יעקב פולאקביץ: אני חושב שמין הגילוי הנאות לומר, דוקטור שרף, שיש כאן דוטקטור זומל מבית החולים לפני שבועיים ואמר, שבסופו של דבר כיום גם מכבי וגם מאוחדת אמרו שהם ממשיכים לקנות שירותים מהם בכספי הקופה.
יעקב פולאקביץ: זאת אומרת הם לא הולכים לסגור, הם הולכים להמשיך את השירותים שהקופות יקנו מהם שירותים.
יעקב פולאקביץ: נכון, קופת חולים כללית אמרה להם, בשלב זה, עד אחרי הרפורמה אני לא קונה שירותים כי אני רוצה לדעת איפה זה עומד.
יעקב פולאקביץ: אז צריך מה שנקרא למען הגילוי הנאות לומר, השירות הזה לא הולך להיסגר וזה חשוב מאוד לציין את זה.
יעקב פולאקביץ: עם זאת אני אומר, עד לכניסת הרפורמה הם יפנו בצורה מסודרת, אנחנו נבדוק אפשרות להרחבת שירותים אמבולטוריים.
יעקב פולאקביץ: יש נקודה נוספת שחשוב לציין אותה, השירות הזה נמצא באסף הרופא שוב במרכז הארץ, אנחנו הרבה יותר מוטרדים מהעדר שירותים, חד משמעית העדר שירותים בדרום ובצפון.
יעקב פולאקביץ: כי יש במרכז בכל אופן יש מספר שירותים קיימים, בצפון ובדרום אין כמעט כלום, בדום בכלל כלום, בצפון מעט מאוד.
יעקב פולאקביץ: אז אם אני צריך כמדינה לעשות איזה שהיא רגולציה ופריסת שירותים בתקציב מוגבל, צריך לשקול איפה אפשר לפתוח ונכון לפתוח.
יעקב פולאקביץ: כי חלק מהתור שקיים אצל איתן גור נובע מכך שבאים אליו אנשים מהצפון והדרום וזה תור ההמתנה, אם נצליח לפתוח בצפון ובדרום, הרי חלק מהתור הזה יעלם.
יצחק שרף: אני רוצה להגיד רק שעדיין אין לנו חוזרים עם הקופות שדיברנו, אנחנו נמצאים במשא ומתן, רק קופה אחת בינתיים עשתה איתנו את החוזה הזה.
סופה לנדבר: אתם תעשו את זה באופן מסודר, ואנחנו ננסה לעזור לכם.
יצחק שרף: יש לי תשובה אחת לגבי היחידה שכבר לפני שנה קיבלתי את התשובה מדוקטור פולקביץ בעניין של בקשה להקמת היחידה וקיבלתי תשובה שלפיכך אני נאלץ לענות בשלילה לבקשתכם.
יצחק שרף: זה נכון שאנחנו מנסים כל הזמן ואנחנו חוזרים על הבקשות ושאני בספטמבר שלחתי אישית עוד פעם בקשה שהיחידה הזו אם לא יתקצבו אותה ולא ייתנו לה את מה שהיא צריכה, היא פשוט תלך לאיבוד.
יצחק שרף: אם אנחנו נצליח באמת לעשות חוזרים עם הקופות ונצליח בדרכים מה שנקרא בקומבינות הישראליות, לעשות את זה, אז היחידה תמשיך לתפקד באיזה שהיא צורה.
סופה לנדבר: טוב, משרד האוצר.
אנואר חילף: אנחנו נחשפנו לבעיה הזאת לאחרונה דרך איזה שהיא הצעת חוק שביקשו לפתוח מרכזים מיוחדים, פנינו לאנשי המקצוע ושאלנו אותם, הם אמרו שהמחלה הזאת היא מחלה נפשית וזה בסדר שהטיפול ניתן בבתי חולים.
אנואר חילף: בקשות אחרות להקמת מרכזים ייחודיים לבעיה הזאת לא קיבלנו---
סופה לנדבר: אגב, בכתבה על הילדה הזאת מטבריה שנפטרה, משרד הבריאות עונה שהוא בעצם מתכוון לפתוח כתשובה מרכז.
אנואר חילף: ההליך של פתיחת מרכזים הוא בדרך כלל מתחיל מהמשרד המקצועי שבמקרה הזה הוא משרד הבריאות, עדיין לא קיבלנו פניה ממשרד הבריאות ופה דוקטור פולאקביץ הבטיח להגיש תוך שלושה חודשים.
אנואר חילף: אנחנו מאמינים שכשנקבל את הפניה הזאת אנחנו נדון ונבדוק והמשרד יציב את זה---
סופה לנדבר: אתם יודעים מה נורא מרגיז אותי, אנחנו נשקול, אנחנו נבדוק, אנחנו נסתכל, אתם יכולים לכעוס עליי אבל זה נקרא לדבר סחור סחור, זה לא דברים ברורים, אני רוצה דברים ברורים, אני רוצה לדעת את לוח הזמנים, מה תפתחו, מתי תפתחו.
אנואר חילף: אפילו אם יש כסף, אני כמשרד האוצר לא מקצה דברים, יש פה משרד מקצועי.
סופה לנדבר: הבקשה צריכה להיות ממשרד הבריאות.
אנואר חילף: זה לא הגיע לשלב הזה של הבקשה.
סופה לנדבר: יש כסף?
אנואר חילף: השאלה היא למה, יש כסף ויש הרבה, ויש צרכים אחרים גם, יש הרבה בעיות במערכת הזאת.
אנואר חילף: אבל עדיין בקשה באופן מסודר, עם תוכנית מסודרת, עדיין לא קיבלנו.
גלית אלדרנטי: אני שמחה על הזכות לדבר, אני מצטרפת לדבריו של דוקטור איתן גור, אני רק מרגישה שהדיון באמת הולך לקצוות, אנחנו מדברים מצד אחד על מניעה שזה בוודאי דבר חשוב, זה הדור הבא, זה החינוך של הדור הבא, אין לי ספק שצריך להשקיע ואני מסכימה עם הגישה של להשקיע דווקא בחינוך לבריאות ואורח חיים בריא ולא איך למנוע את המחלה, בכלל לא לדבר על המחלה, אלא איך להיות בריא, רזה ובריא.
גלית אלדרנטי: ואנחנו מדברים על הקצה השני שאלה כבר החולות או החולים, אוכלוסיית החולים שבאמת צריכים אשפוז ויש אחוז מסוים שצריך אשפוז.
גלית אלדרנטי: אנחנו נציגי עמותת שחף, שהוקמה לפני תשע שנים למיגור הפרעות אכילה בקהילה.
גלית אלדרנטי: רוב החולים והחולות, אני מדברת בעיקר על חולות כי הרוב זה בנות, נמצאים בבית לידינו, אצל שכנים, אצל חברים, זה גם עלה כאן בעדויות השונות, רוב החולות לא זקוקות לאשפוז, נכון, אם הן לא יטופלו, בסופו של דבר הן עלולות להגיע לאשפוז.
גלית אלדרנטי: עכשיו אני לא יודעת מה הניסיון של כל אחד לגבי אשפוז, בעיניי זה אחת הטראומות הקשות ביותר לילדה, נערה, אישה, גם לנו יש מטופלות שהן נשים כבר יותר בוגרות, אמהות ואפילו סבתות היו לנו.
גלית אלדרנטי: אנחנו נאבקים בקיום היומיומי שלנו בקיום של המקום, עלות הטיפול בשחף היא יקרה כיוון שאין שום סבסוד.
גלית אלדרנטי: כשמשפחה מביאה את הבת לטיפול היא נאלצת לשאת בעלויות האלה לבד.
גלית אלדרנטי: עכשיו, טיפול בהפרעות אכילה, אני לא יודעת כמה אתם מכירים, הוא יכול לנוע בין מפגש חד שבועי עם דיאטנית ופסיכותראפיות, מטפל בפסיכותראפיה, הוא יכול להגיע עד טיפול יומיומי שמצריך אכילה עם הנערה, שהייה איתה מבוקר עד ערב.
גלית אלדרנטי: בהתאם לכך עלויות הטיפול יכולות לנוע, אני רק אתן סכומים בשביל לסבר את האוזן, הטיפול בעלות הנמוכה ביותר יכול להגיע לשלושת אלפים שקל לחודש עד כדי 18 אלף ואפילו עשרים אלף שקלים לחודש.
גלית אלדרנטי: אני לא יודעת איך האדם הממוצע הסביר יכול לעמוד בעלות טיפול כזו לאורך זמן.
גלית אלדרנטי: הטיפול במחלה לא נגמר בחודש ולא בחודשיים, אנחנו מדברים על נערות שמטופלות בדרך כלל מינימום שנה ויכול להגיע עד כמה שנים.
גלית אלדרנטי: אז נכון שאחוז מסוים מהן תגענה וצריכות אשפוז ואין על כך ויכוח ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם המקומות השונים, הרבה מאוד עם תל השומר ועם עוד מסגרות.
גלית אלדרנטי: הפתרון צריך להימצא לרוב, והרוב נמצא אצלנו בבית.
גלית אלדרנטי: אמר כאן קודם עדי, המחלה מגיעה למשפחה, בוודאי שהיא מגיעה למשפחה, זה מחלה שנכנסת הביתה, זה לא שנערה חולה במחלה, אפשר לקחת אותה לבית החולים, לתקן אותה, להבריא אותה ולהחזיר אותה הביתה.
גלית אלדרנטי: הטיפול הוא כוללני, הוא חייב להיות במשפחה, חייב לכלול משפחתי, אין טיפול בהפרעות אכילה בלי טיפול משפחתי, אנחנו היום נותנים את זה ואנחנו עושים את זה.
גלית אלדרנטי: אנחנו בקושי שורדים, אנחנו מתמודדים עם קשיי הקיום שלנו ביום יום, אנשי הצוות שעובדים אם אנשים נפלאים, לעיתים זאת פרנסתם היחידה, המשכורות הן לא בשמים, אבל עלות החזקה של מקום כזה היא גבוהה, יש לנו שני סניפים, סניף אחד בנען, אפרופו הצרכים של הדרום, נען זה ליד רחובות והסניף השני הוא בתל אביב.
גלית אלדרנטי: ויש לנו לא פעם פניות גם מאזורים מרוחקים יותר שאנחנו לא יכולים לתת מענה, אבל הקושי העיקרי הוא התשלום, כשמשפחה מגיעה ושומעת את עלות הטיפול היא נרתעת ופעמים רבות לא נשארת לטיפול.
גלית אלדרנטי: אם קופות החולים או לחילופין משרד הבריאות, לנו זה ממש לא משנה, יכיר בצורך ויכיר בחומרת המחלה ויכיר בחשיבות של טיפול בקהילה, אגב, למערכת טיפול בקהילה יותר זול מאשר אשפוז ואת זה כבר הוכחנו לא פעם, שאשפוז מטופלת עולה לקופת החולים או למשרד הבריאות הרבה יותר מאשר טיפול בקהילה.
סופה לנדבר: משרד הבריאות, מה צריכים בשביל זה?
יעקב פולאקביץ: אנחנו משלמים עבור טיפול יום בקהילה במסגרת שקיימת כיום כמו שאמרתי שהפעלנו, סכום שמוגדר במערכת אשפוז היום של הפסיכיאטרית, סכום שאם אתה סוכם אותו חודשית, הוא סדר גודל של 6000 שקל לחודש למטופל.
יעקב פולאקביץ: וזה מסגרת פרטית, לא לשכוח, למטרות רווח---
גלית אלדרנטי: לא, סליחה, זה מלק"ר, זה ללא שום כוונת רווח.
יעקב פולאקביץ: סליחה, טעיתי.
גלית אלדרנטי: עכשיו אני יודעת על מה אתה מדבר, אתה מדבר על מרכז בשם אגם.
יעקב פולאקביץ: סליחה, תרשי לי לענות, ואנחנו יכולים לממן מה שנקרא במסגרת גבולות האפשרויות שיש.
סופה לנדבר: אתה אומר 6000 שקל לחודש.
יעקב פולאקביץ: כאשר זה עובר פטור ממכרז או מכרז ואז אנחנו יכולים לקנות שירותים מהמקום, אבל שוב אני חוזר ואומר, התקציב מוגבל, השירותים שלנו כרגע הם שירותים שנמצאים בתוך המסגרות הממשלתיות עם קניית שירותים מסוימת, הרחבת שירותים מסוימת שנעשתה בקהילה, אנחנו על סף הרפורמה ומייד אחריה יש לקחת בחשבון שהאחריות עוברת לקופות החולים שהן יכולות לקנות שירותים מכל מקום שהן מחליטות.
יעקב פולאקביץ: אנחנו כמדינה היום אל יכולים לפזר קניית שירותים בכל מקום בלי שזה עובר תהליך של מכרוז או פטור ממכרז.
גלית אלדרנטי: אני רוצה רק עוד מילה.
גלית אלדרנטי: קופת החולים, יש קופות שגם כן מציעות למטופלים טיפול בקהילה, הטיפול הזה יכול להסתכם בביקור חד שבועי לפרק זמן מוגבל אצל דיאטנית ואצל פסיכולוג.
גלית אלדרנטי: עדיין אנחנו מדברים על צורך בטיפול יום יומי, בתמיכה, בליווי, בשהייה עם הבנות.
יעקב פולאקביץ: גם על זה אני מדבר, במקומות מסוימים, בוודאי.
גלית אלדרנטי: אבל אתה יודע כל מקום שתפתח מוגבל מבחינת התשתית שלו, אז אם תהיה הכרה בצורך ויוכלו להיפתח מספר מקומות פזורים על פני הארץ, אנחנו נהיה במצב הרבה יותר טוב.
יעקב פולאקביץ: תמיד הבעיה המרכזית היחידה היא תקציב.
גלית אלדרנטי: אנחנו יודעים.
סופה לנדבר: בית חולים סורוקה, בבקשה.
אורנה אטיאס: אני רופאת נוער בבית החולים סורוקה, אני רוצה להדגיש שבאזור הדרום, כולל בית חולים ברזילאי, כולל יוספטל וסורוקה שהוא בית החולים שנותן מענה לקבוצת האוכלוסייה הכי גדולה בארץ מבחינתנו, אין בכלל מרכז טיפולי בהפרעות אכילה, כולל לא מרכז אמבולטורי, אני כבר לא נוגעת בנושא של המתנה לאשפוז שמבחינתנו זה תמיד בין חודשיים לארבעה ויותר, כי אנחנו נסמכים על מקומות אשפוז במרכז הארץ ובירושלים.
אורנה אטיאס: אין לנו גם מרכז טיפולי אמבולטורי, יש לנו כוח מקצועי טוב שעבר הכשרה לטיפול בנושא הזה, אבל הפניות חוזרות ונשנות שלנו לגורמים שונים, אם זה משרד הבריאות ואם זה הנהלת בית החולים, מחכות תמיד לתקציב.
אורנה אטיאס: ולכן היום אין בכלל מענה טיפולי לאנשים שסובלים מהפרעות אכילה בכל שלבי חומרת המחלה בדרום.
אלונה ליזרוביץ: אני מנהלת מרפאה להפרעות אכילה בירושלים, מהשטח אני יכולה לספר שאנחנו איתרנו תוך כדי פעילות של הסברה, בבית ספר היחיד בירושלים שאני עבדתי איתו.
אלונה ליזרוביץ: היה לנו עבודה משותפת עם היועצת של בית הספר, אנחנו איתרנו את הנערות שסובלות מהבעיה, אנחנו הפננו אותם לגורמים המתאימים וזה היה מאוד חשוב וזה פן אחד.
אלונה ליזרוביץ: אני חושבת שצריך לפעול בשלושה מישורים, מישור אחד זה הפן המניעתי, אני חושבת שהוא חשוב, לשלב אותו עם העניין של תזונה נמוכה אבל כן להביא לנוער מזה אנורקסיה, מזה בולימיה ומה ההשלכות לטווח הארוך.
איתן גור: על מה את מבססת את האמירה הזאת, יש לך מאמר אחד שמוכיח את זה?
אלונה ליזרוביץ: אני מבססת מהשטח, אני הייתי - - -
איתן גור: מהשטח זה לא מספיק, יש על זה ספרים שלמים.
אלונה ליזרוביץ: אני לא הולכת לפי סטטיסטיקות, אני פועלת מהשטח, אני תזונאית שרואה מה שאני רואה מהעבודה שלי.
אלונה ליזרוביץ: אנחנו איתרנו מספר נערות במסגרת בית הספר, אנחנו עבדנו בשיתוף פעולה עם היועצות, שיתפנו את ההורים, חלק טופלו על ידי בתוך מסגרת בית הספר, חלק הופנו.
אלונה ליזרוביץ: היה לזה אפקט מאוד חיובי כי זה עשה הד גדול בבית הספר, לא רק על אנורקסיה ועל בולימיה אלא גם איך אפשר למנוע את זה, איך צריך לאכול נכון.
אלונה ליזרוביץ: בדיוק כמו שיש מסגרת של חינוך מיני בבית הספר, לנערות צריכה להיות מסגרת להסברים מזה הפרעות אכילה.
אלונה ליזרוביץ: באותו בי"ס שהייתי, שמעתי ילדה שמדברת עם חברה במפגש איתי, "אז מה יקרה אם תרדי כמה קילוגרמים"?
אלונה ליזרוביץ: אז היא אמרה בהקשר, אני עושה כאן חיבור, אני אהיה דוגמנית, היא אמרה לה, את תהיי אנורקטית, היא אמרה לה אני אהיה דוגמנית, ילדה שהייתה בתת משקל.
אלונה ליזרוביץ: זאת אומרת זה איזה שהוא אידיאל, אנחנו חיים באיזה שהוא עולם שזה אידיאל להיות רזה, וחייבים ללכת לשטח ולהגיד רגע, זה לא כזה אידיאל וזה גם נורא מסוכן, כי ילדות שלא חולות באנורקסיה לא יודעות שזה מסוכן, זו פעילות מניעתית.
אלונה ליזרוביץ: אני עובדת בירושלים עם אנשי המקצוע ועם פסיכולוגים, הרבה פעמים אני שומעת את אוזלת היד של אנשי מקצוע שאומרים, אין לנו מספיק הכשרה, אין לנו מספיק ידע מקצועי מעמיק לטפל בהפרעות אכילה.
אלונה ליזרוביץ: הגיעה אליי מטופלת של פסיכולוג מאוד ידוע שאני לא אזכיר את שמו, בולימית, אמר לה, כל פעם שמתחשק לך להקיא, תאכלי בצל, תלעסי בצל, פסיכולוג אמר לנערה שהגיעה אליי.
אלונה ליזרוביץ: אני חושבת שמאוד חשוב להכניס בקופת חולים לתזונאיות ולפסיכולוגים הכשרה נוספת בנושא.
אלונה ליזרוביץ: דבר שלישי, מענה למטופלות.
אלונה ליזרוביץ: אליי מגיעות למרפאה 35 בנות בשנה, אני לא מסוגלת לעשות יותר מזה ובאמת לצערי כל הטווח של המטופלות שהן לא באופן פרטני, לא מגיעות אליי.
אלונה ליזרוביץ: למטופלות עצמן, אני חושבת כמו בכל מקום מתוקן בעולם, בארצות הברית ובאנגליה, יש מרכזים ייעודיים להפרעות אכילה, זה מטופל על ידי אנשי מקצוע, פסיכולוגים, תזונאים, עובדים סוציאליים, מקומות ספציפיים.
אלונה ליזרוביץ: ככל מה שאני יודעת, בארץ שלנו אין מקומות ייעודיים לתחום הזה, זה דבר שהוא מאוד חשוב לחולות.
סופה לנדבר: קופות חולים, לפני שאנחנו נסיים, אתם רוצים לדבר?
איתן גור: הדברים האלה הם חסרי כל שחר, אנשים מדברים, לא מבינים במחלה שום דבר, אין להם שום רקע, ממציאים דברים מהניסיון האישי שלהם עם שני חולים.
סופה לנדבר: דוקטור, תגיד לי מה צריכים לעשות?
סופה לנדבר: המצב תקין או שצריכים לשנות משהו?
איתן גור: המצב הוא לא תקין.
איתן גור: ישראל קודם כל היא אחת המדינות שיש בה טיפול בהפרעות אכילה מהטובים בעולם, אני ביקרתי בהרבה מרכזים, אני לא יודע בכמה את ביקרת---
סופה לנדבר: אני לא רוצה להתווכח עם הידע שלך, אבל אני אומרת לך שהצורה האגרסיבית שלך לא במקום---
איתן גור: סליחה, מקומם אותי שמדברים פה אנשים שאין להם מושג במחלה, ממציאים כל מיני דברים ואחר כך מזה יגזרו כל מיני נקודות.
סופה לנדבר: תסביר לי דוקטור, מה צריכים לעשות במצב הנתון, בסדר או לא בסדר?
איתן גור: יש הרבה מקום לשיפור, אבל בישראל להגיד שאין מקומות ייעודיים לטפל בהפרעות אכילה, זאת בדיחה, פה בירושלים לקופת חולים מאוחדת יש מרכז, למכבי יש ברמת השרון, לכללית יש ברעננה, יש מחלקות מיוחדת לזה, להגיד שאין פה טיפול זה ממש בדיחה גרועה.
איתן גור: חסרים מקומות טיפול, אין פריסה ארצית, יש הרבה דברים שצריך לעשות, צריך לעשות הכשרה אבל אי אפשר שכל בנאדם יבוא ויגיד אני ראיתי שלושה חולים ואני יודע מה לעשות.
סופה לנדבר: תסביר בדיוק מה צריכים לעשות, אתה הגעת לוועדה בגלל שאתה בעצם מבין שהמצב הוא לא אידיאלי, נכון או לא?
סופה לנדבר: אז צריכים לשנות אותו?
איתן גור: במדינת ישראל אין מניעה, משרד החינוך מתחיל עם כישורי חיים, זה כיוון נכון, אבל להגיד שזאת תוכנית מניעה ארצית זה עוד רחוק מאוד, אבל לדעתי זה כיוון נכון, אני אומר את זה על סמך העמקה בכל המחקרים שנעשו במניעה, אין מחקר אחד שמראה שסרט על חולה אנורקטית מנע תחלואה, להפך זה מגביר את התחלואה, אז צריך קצת לדעת מה קורה בשטח, אי אפשר סתם להגיד.
איתן גור: אז מניעה בוודאי שצריך להגביר, צריך להתחיל אותה בגיל הגן, לא בכיתה ז', אלא בגיל הגן, זה דבר ראשון שצריך.
איתן גור: צריך להגביר את הפריסה הארצית כי יש הרבה חולות שלא מגיעות לטיפול בגלל שאין להן לאן ללכת.
איתן גור: צריך לדאוג לכל התהליך השיקומי, אחרי שהחולה גומרת את המחלקה אין לה לאן ללכת, בכל הארץ יש עכשיו הוסטל של עשר חולות, זה המקום היחידי לחולות עם הפרעות אכילה, צריך להכניס את כל העניין של סל שיקום, את החולות עם הפרעות אכילה לתוך סל השיקום, כרגע הן לא בתוך סל השיקום, זה מאוד מפריע להן לשקם את עצמן.
איתן גור: יש הרבה דברים שאפשר לעשות אבל סתם לזרוק פה דברים זה נראה לי ממש מגוחך.
יעל נרדי: הפרעות אכילה כי אנחנו מדברים עליהן כאן כמקשה אחת, אבל מדובר על טווח מאוד רחב של הבעיה ויש מצבים שהמחלה היא קשה עד חומרה מאוד קלה ואי אפשר לדבר על זה כמקשה אחת.
יעל נרדי: למכבי יש שלוש מרפאות להפרעות אכילה, שתי מרפאות אחת בחיפה ואחת ברמת השרון ואצלנו יש מודל טיפולי שאני מרכזת אותו.
יעל נרדי: כרגע נמצאים מטפלים בהכשרה באזור באר שבע ככה שאנחנו כן נותנים מענה עד שלב מסוים של המחלה שזה לא מתאים לטיפול בקהילה.
יעל נרדי: אני רוצה להזכיר שהמחלה היא מחלה פסיכיאטרית ונושא הפסיכיאטריה עדיין לא עבר לקופות החולים, זאת אומרת היום אנחנו יכולים לעשות משהו באופן מאוד חלקי, כאשר הפסיכיאטריה תעבור לקופות החולים ואנחנו מאוד תומכים בזה ורוצים לקדם את המהלך הזה, אנחנו מוכנים לקחת אחריות מלאה על כל הטיפול במחלות הנפש ובתוכן גם בהפרעות אכילה ואז גם נוכל לקנות יותר שירותים וגם לפתח יותר שירותים.
יעל נרדי: כל עוד הרפורמה תקועה ולא עוברת אנחנו מוגבלים מבחינת יכולת פיתוח השירותים שלנו ואני חושבת שאי אפשר להפריד את זה מזה.
מירי דנון: אנחנו נערכים, מכינים תוכניות למרות שבדיוק כמו שמכבי, יש לנו בשניידר, ברעננה ועוד כמה מקומות אבל אנחנו לא יכולים להרחיב את זה, יש תוכניות יפות במגירה של טיפולים בקהילה, של המשך טיפול, של מניעה, טיפול, טיפול באשפוז שיש צורך והמשך טיפול במעקב וכולי.
מירי דנון: אבל כשהרפורמה בבריאות הנפש תעבור ואז נקבל את האחריות על עצמנו אז נוכל לפתח את הדברים, כרגע זה של משרד הבריאות.
עודד אהרונוביץ: אני מתנדב בעמותת שחף, מכיר את הנושא מזה 12 שנה, כשלפני זה הייתה לי באמת בורות.
עודד אהרונוביץ: אני רוצה רק להתייחס לדברים שנאמרו כאן על ידי מנהל העמותה והתשובה של משרד הבריאות.
עודד אהרונוביץ: עמותת שחף הוקמה על ידי תרומה של משפחה עשירה באנגליה ונתמכה בשנים הראשונות.
סופה לנדבר: שמענו היום כל כך הרבה על העמותה היום שאני חושבת שזה מיותר.
עודד אהרונוביץ: אני רוצה להתייחס לדבר ספציפי שאמר נציג משרד הבריאות שהעלות וההשתתפות לכל מטופלת היא איקס, משרד הבריאות בשנים הראשונות נתן תקציב מכיוון שתרומות לפעמים מותנות בכך שגם ממשלת ישראל תיתן ביחס מסוים, אחד מול מאה של התרומה, או יש כאלה שדורשים אחד לאחד.
עודד אהרונוביץ: משרד הבריאות בשנה הראשונה העביר את הכסף שהיה מתוקצב בתקציב המדינה כסכום גלובאלי וזה לאחר בדיקות של מבקרים פנימיים ורואי חשבון.
עודד אהרונוביץ: בשנה שנייה היה תקציב והכסף לא הועבר בגלל קיצוצים בתקציב, בשנה שלישית התורמים שהיו אמרו, כל זמן שהמדינה לא עושה כלום, אנחנו מצטערים, לא יכולים לתרום.
עודד אהרונוביץ: עקב ביקוש גדול בתל אביב, שחף פתחה סניף בתל אביב.
עודד אהרונוביץ: עיריית תל אביב העבירה לנו נהלים אי ך צריך כדי לקבל תמיכה באמצעות ועדת תמיכות, צריך לקבל אישורים של הממונה על המחוז---
סופה לנדבר: אני מצטערת, אני צריכה להפסיק אותך בגלל שזה לא עניין של העמותה עכשיו.
עודד אהרונוביץ: לא, אבל הנושא הכספי שמשרד הבריאות היה בתקציבו וגם רשות מקומית שרוב המטופלים הם מתל אביב, העירייה לא מסוגלת לתת את התרומה הסמלית אפילו ולא רק זה, אלא שמבחינת ארנונה מחייבת בסכומים שהעמותה לא יכולה לעמוד בזה כמו ששמעתם מהמנהלת.
עודד אהרונוביץ: יש שם מומחים שדוקטור גור מכיר אותם כך שהם לא חסרי, הם בעלי הכרה בינלאומית וחבל שמוסד כזה שקיים החסרות היחידי שלו שהוא לא מסוגל לתת טיפול אלא רק למי שיש כסף כי הטיפול הוא מאוד יקר.
סופה לנדבר: ביטוח לאומי, אתם רוצים להוסיף משהו לפני הסיכום?
סופה לנדבר: משרד הרווחה.
מרים וייך: תראי, אי אפשר לחדש פה דברים, אבל אני לצידה של השירות לנערות צעירות שאנחנו מטפלים בגילאים מ- 13 עד 25.
מרים וייך: מתוך 19 אלף נערות שהיו מטופלות בשנה שעברה קרוב ל- 700 היו חולות במחלה בשלב זה או אחר ובאמת זה היה בערך למעלה משני אחוז וזה הרבה מאוד.
מרים וייך: אנחנו במסגרת עבודת המניעה בקבוצות טיפוליות שאנחנו מקיימים אנחנו עושים מניעה, אבל ברגע שהנערה מתגלה כחולה אז זה עובר כמובן למנדט של בריאות הנפש ואנחנו רק מתווכים עם הקהילה.
מרים וייך: אבל יש בעיה נוספת ואני חוברת פה לדוקטור איתן גור, לנערות פוסט אשפוז ושאנחנו מנסים עכשיו לפתח הוסטלים בנושא כי נערות חסרות גב משפחתי ונערות עם בעיות כלכליות שזה הרוב של המטופלות, אפילו כשהן בוגרות המחלקה במירכאות, אחרי שהן יוצאות ואין מסגרת, אז זה מתכון מצוין לרגרסיה.
סופה לנדבר: המועצה לשלום הילד.
מירה קרני: אני חושבת שמכל מה שנאמר פה, שני הדברים הבולטים ביותר זה העניין של הצורך בתוספת של מקומות ומרכזים טיפוליים מקצועיים ואחראיים והנושא של הפריסה הארצית שאלינו הוא מגיעה בצורה מאוד ברורה כבעיה מאוד בולטת של חוסר במשאבים מקצועיים, רציניים באזורי הפריפריה, שזה נקודה שהיא מאוד משמעותית מעבר לכל הדברים שנאמרו כאן.
יצחק הומינר: בקרב המודעות צריך שגם לרופא המשפחה וזה מפליא אותי, אני נוכחתי בזה, רופא המשפחה צריך שיהיה להם גם מודעות, לא יכול להיות שאני נפלתי על רופא, יותר מאחד, גם רופא מקצועי וגם רופא משפחה שאמר לילדה, יש לך בעיה בבלוטת התריס ואימא שלך לא יודעת מה היא מדברת.
סופה לנדבר: אני לא חושבת שיש במדינת ישראל רופאים שלא מבינים מזה אנורקסיה, אז אם יש רופאים כאלה, אוי ואבוי למדינת ישראל.
יצחק הומינר: גברתי חברת הכנסת, כשאני נופל על שלושה רופאים כאלה, אז נכון זה המקרה הפרטי שלי, אבל שאני נופל על שלושה, לא יכול להיות שאני בדיוק סטטיסטית נפלתי על שלושת הרופאים שלא יודעים.
יצחק הומינר: אני אומר לך דברים שאני נוכחתי בהם, אז כדאי גם שהרופאים ידעו מזה.