GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב ברוש: לגופו של עניין.
יעקב ברוש: יש דיור ציבורי באזור גוש דן ואפילו קצת יותר רחוק, ברחובות, בנס-ציונה, בראשון לציון.
יעקב ברוש: אנחנו מציעים למי שמשתף אתנו פעולה.
יעקב ברוש: אני לא רוצה לפגוע באף אחד, אבל חלק מהאוכלוסייה כאן לא הייתה מוכנה לשמוע ולא הייתה מוכנה לבוא ולראות.
יעקב ברוש: כל דירה פנויה באזור הזה, עדיפות עליונה של משרד השיכון ואנחנו מציעים לכל אחד ואחד.
יעקב ברוש: צריך עוד משהו להבין.
יעקב ברוש: אין לנו מציאות פאר.
יעקב ברוש: הדיור הציבורי הוא נתון.
יעקב ברוש: הוא במקומות נתונים.
יעקב ברוש: המצב התחזוקתי שלו הוא נתון.
יעקב ברוש: אנחנו לא מביאים לכם דירות יותר טובות או פחות טובות.
יעקב ברוש: מה שמתפנה, אנחנו מציעים.
משה גפני: אתה מכיר בשנים שהם חיים שם?
יעקב ברוש: מכיר.
סופה לנדבר: בישיבה הקודמת אמרת שאין לך פתרונות.
יעקב ברוש: לא אמרתי שאין פתרונות.
יעקב ברוש: אני אומר שיש מעט וזה לא שמחר יהיו יותר.
סופה לנדבר: יושבים כאן נציגי משרד השיכון, מינהל מקרקעי ישראל ועמידר.
סופה לנדבר: צריך לתת פתרון לאנשים האלה?
יעקב ברוש: חד-משמעית.
סופה לנדבר: המינהל עשה מכרז על אדמות מדינת ישראל?
סופה לנדבר: אלה אדמות של תושבי ישראל וזה נכס של מדינת ישראל.
סופה לנדבר: אני לא רוצה להיכנס ולומר אם נעשתה שם טעות או פעולה בחוסר אנושיות.
סופה לנדבר: כאשר למדינת ישראל יש קרוונים, צריך לפנות אותם.
סופה לנדבר: לאנשים שגרים שם צריכים לתת פתרון.
סופה לנדבר: הם הגיעו לקרוונים האלו לא בגלל שהם רצו להגיע לשם אלא שבשנות ה-90 הייתה בעיה ולא היה לאן להכניס את האנשים ולכן לאנשים האלה נתנו פתרון בצורה כזאת או אחרת.
סופה לנדבר: אתם בבעיה, אבל גם האנשים האלה בבעיה וצריך לתת להם פתרון.
סופה לנדבר: אני רוצה לשמוע עכשיו איזה פתרון אתם נותנים להם.
משה גפני: מכל מה שעולה כאן, לפי דעתי, ואני מקווה שזה גם יהיה הסיכום של הישיבה בסוף הדיון, האנשים האלה נמצאים שם כדין על אף שיש להם רק את המקומות האלה בשכירות ועל פי החוזה, אם זה היה שוק פרטי, אפשר היה לפנות אותם, אבל זה לא המנהג של המדינה.
ישראל שוורץ: אין מגמה לפנות.
משה גפני: אומרים כאן האנשים – ואני מדבר בשמם מבלי לשאול אותם – שאם יציעו להם פתרון חלופי, הם עוזבים.
ישראל שוורץ: מתוך מה שיש לנו?
משה גפני: אני לא מדבר על פתרון חלופי ברמת אביב ג'.
משה גפני: מר ברוש אמר בישיבה הקודמת ואתה חוזר עכשיו על הדברים שמלאי הדירות הוא לא גדול ואין הרבה מאוד דירות להציע לתושבים אבל מה שמתפנה, מוצע להם בעדיפות ראשונה.
משה גפני: הבקשה שלי היא לא ללכת כאן לפי ייקוב הדין את ההר.
משה גפני: הדיירים צריכים להסכים להתפנות, ולא שאלתי אותם אם הם מסכימים.
משה גפני: הם מסכימים להתפנות.
משה גפני: בכל אופן, שתי הנשים הללו אמרו שהן מסכימות להתפנות אבל עד לרגע זה לא הוצע להן פתרון.
משה גפני: תציעו להם פתרון.
משה גפני: אם הפתרון יהיה פתרון סביר, אנחנו נשכנע אותם שכדאי להם לעשות את זה.
משה גפני: אם הפתרון יהיה לא סביר, אנחנו שנכנע אתכם שתחפשו דברים אחרים.
ישראל שוורץ: אין לנו.
יעקב ברוש: פתרון סביר זה מה שיש לי.
משה גפני: בסדר, אבל שיסכימו לעניין הזה.
ישראל שוורץ: לא נחפש דווקא את הדירות הכי עלובות.
ישראל שוורץ: לא נעשה סלקציה בין הדירות.
סופה לנדבר: משרד השיכון יכול לתת להם משכנתא מועדפת.
דוד קשני: יש לי הצעה שתפתור את כל הבעיה.
דוד קשני: חקשורי שילם מיליון ו-250 אלף שקלים.
דוד קשני: הוא בנה בניין אחד של 56 יחידות דיור, מתוכן מסר 30 לדיירים, מתוכן מכר 26 לפי 200 אלף דולר.
דוד קשני: על כל דירה נכנסו לו 40 אלף דולר נקי ליד וזה אומר 4 מיליון שקלים רווח.
דוד קשני: זה מה שאתם הולכים לעשות.
דוד קשני: את כל המספרים האלה קיבלתי ממנו.
יעקב אפרתי: אני מקבל את כל מה שאתה אומר.
יעקב אפרתי: תגיד את זה גם למס הכנסה.
דוד קשני: היו ארבעה דיירים שקיבלו ממשרד השיכון 170 אלף דולר, הם לא קיבלו את הכסף ביד, והם הלכו וחיפשו בית לפי ערך של 170 אלף דולר.
דוד קשני: הם עברו לשם וקיבלו הנחה בגובה של 80 אחוזים כדי לרכוש את הדירה.
דוד קשני: יש לי ארבעה כאלה מאה מטרים מהם.
דוד קשני: הם רכשו את הבית ולפי חוק הדיור הציבורי הם קיבלו 80 אחוזי הנחה והם מאושרים.
דוד קשני: זה הפתרון הטוב ביותר.
דוד קשני: דיברתי עם הדיירים והם כולם מסכימים.
סופה לנדבר: ממי הם קיבלו את ההנחה הזאת?
דוד קשני: ממשרד השיכון.
עובדיה גולסטני: תפנו לחקשורי ואז פתרנו את הבעיה.
עובדיה גולסטני: גם זאת אפשרות.
עובדיה גולסטני: תנו ליזם והוא יהיה מרוצה.
יעקב אפרתי: השטח הזה כבר שלו.
עובדיה גולסטני: אתה אומר שהוא מסכן, שהוא נתקל בקשיים וחייב כספים, אבל זה לא נכון מה שאתה אומר כי אתה לא יודע את העובדות.
יעקב אפרתי: אני לא עובד במס הכנסה.
יעקב אפרתי: יש מס הכנסה שכאשר הוא רואה רווחים, הוא לוקח חצי.
יעקב אפרתי: מה הקשר?
יעקב אפרתי: לאנשים אסור להרוויח במדינה הזאת?
עובדיה גולסטני: אני אמרתי שלא ירוויח?
עובדיה גולסטני: שירוויח.
סופה לנדבר: אני לא רוצה לספור כמה הוא הרוויח.
סופה לנדבר: אם הוא הרוויח, שיהיה לו לבריאות.
סופה לנדבר: יש פה בעיה יותר עמוקה.
יעקב אפרתי: אם הוא היה מרוויח, הוא היה גומר את הפרויקט.
סופה לנדבר: אני לא רוצה להיכנס לכיס שלו.
סופה לנדבר: חיים כאן בני אדם, הם נמצאים בשטח, משרד השיכון צריך לפנות אותם או עמידר או מישהו אחר לפי המכרז של המינהל, ואני רוצה שתסבירו לי מה הפתרונות שאתם תתנו לאנשים האלה.
ישראל שוורץ: מתוך הדירות המתפנות, יש להם עדיפות בדירות המתפנות.
ישראל שוורץ: אנחנו נציע להם.
ישראל שוורץ: מי שירצה, ייקח.
שלומית אבינח: מאז נובמבר, ממועד הישיבה הקודמת, הציעו להם דירות?
ישראל שוורץ: כדי להציע הם צריכים לפנות.
ישראל שוורץ: זה לא שרצים אחריהם אלא הם צריכים לפנות אלינו.
סופה לנדבר: ואם אני אבקש שתיתן לי רשימה של דירות שיש לך בגוש דן ואתה תאמר לי מחר שאין לך?
ישראל שוורץ: מי שלא רוצה, אי אפשר לאנוס אותו לקחת דירה.
ישראל שוורץ: מי שרוצה, שייפנה לעמידר ויאמר שהוא רוצה ואז באופן מסודר עמידר בטלפון תציע לו את הדירות שמתפנות.
קובי הלפרין: אני רוצה לשאול את נציג משרד השיכון.
קובי הלפרין: ברגע שאתם מכירים בהם כדיירים, אם דיירי דיור ציבורי, הם גם זכאים למבצעי הנחה.
קובי הלפרין: זה אומר שמכירים גם בזכויות הקנייניות.
סופה לנדבר: הם לא זכאים.
ישראל שוורץ: החוזה שלהם הוא כזה שמראש אין להם זכות לקנות.
קריאה: אחרי חמש שנים אנחנו זכאים.
קובי הלפרין: בארבעה שהתפנו, משרד השיכון הכיר.
סופה לנדבר: אני חושבת שהפתרון היחידי הוא לתת את אותו פתרון שהיה באותם קרוונים שהיו צריכים לפנות אותם.
סופה לנדבר: אתם צריכים לפנות אותם.
סופה לנדבר: ישראל, אתה יודע שאני מאוד מכבדת אותך, אבל יש כאן ליקויים רבים ואני לא רוצה להשתמש במילה אחרת.
סופה לנדבר: יש כאן ליקויים בהוצאת המכרז, באישור המכרז, במכירת הקרקע.
סופה לנדבר: אתם אנשים מכובדים ואני מכבדת את כולם, אבל אני חושבת שאתם כנציגי מדינת ישראל צריכים היום לתת להם פתרון.
סופה לנדבר: אני רוצה לקיים ישיבה נוספת אחרי עשרה ימים.
ישראל שוורץ: אני לא מאמין שיהיה פתרון אחר.
ישראל שוורץ: אני אבוא לכאן, אבל אני לא מאמין שיהיה פתרון אחר.
סופה לנדבר: לא יכול להיות שבמדינת ישראל אין פתרון למשפחות האלה.
ישראל שוורץ: אנשים שלא זכאים לדיור ציבורי, יקבלו דיור ציבורי.
סופה לנדבר: אני רוצה לבקש מכם, מהמינהל, מעמידר וממשרד השיכון, ללכת לשר ולהציג בפניו את הבעיה שהיא בעיה מאוד רצינית.
סופה לנדבר: אני לא רוצה לבקש מהכנסת לחקור חקירה פרלמנטרית.
סופה לנדבר: לדעתי יש כאן משהו שלא מתקבל על הדעת.
סופה לנדבר: אני לא רוצה להאשים, אבל יש כאן דבר שהוא עם ליקוי חמור.
סופה לנדבר: כאשר התחילה העלייה המדינה הייתה צריכה לתת פתרון.
סופה לנדבר: הזמינו מיליון וחצי אנשים והם הגיעו למדינה ולא היו פתרונות.
סופה לנדבר: עד שהמדינה התארגנה, התחילו לתת פתרון זמני כמו שאמר מנהל המינהל.
סופה לנדבר: בא אריק שרון ומצא פתרון.
סופה לנדבר: קנו במיליארד שקלים קרוונים שאחר כך זרקו לים.
סופה לנדבר: לאנשים האלה נתנו פתרון זמני אבל הם הבינו שהם עומדים מול המדינה וכך הם מבינים היום.
סופה לנדבר: אם הם חיים בתנאים לא תנאים והתנאים כל כך קשים, לא משפצים את הקרוונים האלה כי אומרים שזה דבר זמני.
סופה לנדבר: אנשים חיים בלי רצפה, בלי תקרה, עם נזילות מים לבית.
סועדה גר: אמרו לנו שכמו שקיבלנו את הקרוון, כך אנחנו צריכים להחזיר אותו.
סועדה גר: אסור לנו לשבור קיר, אסור לנו להרחיב, ואנחנו מדברים על 48 מטרים שזה סלון עם מטבח ביחד.
סועדה גר: אני באתי לפני 20 שנים כאשר הבן שלי היה בן 4 ואמרו לי שאדם שחי מהביטוח הלאומי, לא מגיעה לו משכנתא.
סועדה גר: הייתי גרה בדירת חדר ונתתם לי את הדירה הזאת.
סועדה גר: הפנו אותי לחלמיש, הגעתי עם כל המסמכים ואמרו לי שבי לא יכולים לטפל.
סופה לנדבר: אתם צריכים שיפנו את הקרקע, נכון?
סופה לנדבר: מפני שאם לא, יתבעו אתכם.
קריאה: אנחנו לא נפנה.
יעקב אפרתי: אתם תישארו שם ותגמרו את החיים שלכם שם.
מריה מוסקוליוב: טוב מאוד.
עובדיה גולסטני: יש כאן אינטרס כלכלי.
עובדיה גולסטני: לגבי הארבעה שפינו, כל הזמן אמרו שלא יכירו בזכויות הוותק שלהם, אבל בפסק הדין נאמר שזכויות הוותק יישמרו.
עובדיה גולסטני: אני אראה לכם את המכתבים שלכם.
עובדיה גולסטני: אני אראה לכם בדיוק שאתם אומרים שלא מכירים בזכויות הוותק שלהם וזה חלק מהעניין.
עובדיה גולסטני: אני אומר שיכירו בזכויות הוותק שלהם לאורך השנים כמו שנתנו לאותם ארבעה.
עובדיה גולסטני: הסדרת הוותק שלהם אומרת שהם יוכלו לרכוש את הדירות החדשות בפחות כסף.
עובדיה גולסטני: זה מאוד משמעותי.
עובדיה גולסטני: כמו שנתנו לארבעה האחרים ומצאו להם דיור והם מרוצים, אין שום סיבה שלא יעשו זאת גם כאן.
עובדיה גולסטני: הגישו אז התביעות כי הקבלן אמר להם שהבטיחו לו את השטח נקי, ואם הוא לא יקבל אותו כך, הוא תובע אותם.
עובדיה גולסטני: מהלחץ של הקבלן הם מהר הגישו את התביעות לפינוי.
סופה לנדבר: עכשיו יש להם רצון וצורך לפנות את השטח.
ישראל שוורץ: זאת בעיה תקציבית.
ישראל שוורץ: זה לא עניין של רצון.
ישראל שוורץ: אולי אני לא נחמד אבל אני רוצה שכולנו נהיה מאופסים ושלא כל אחד יצא עם הרגשה אחרת מהישיבה.
ישראל שוורץ: נכון לרגע זה מה שמשרד השיכון יכול לעשות, ואמרתי, לתת עדיפות ראשונה לדירות שמתפנות בגוש דן, אבל זה אחרי שאנשים באים לעמידר ואומרים רוצים אנחנו.
ישראל שוורץ: מי שלא רוצה, לא צריך להטריד אותו ולדפוק לו בדלת ולבקש ממנו.
ישראל שוורץ: אנשים יבואו ויאמרו שהם מעונינים בדיור חלופי.
סועדה גר: אני ביקשתי מחיים והוא נתן לי הפניה.
סועדה גר: הגעתי לחלמיש, אבל קיבלתי תשובה שלילית.
סועדה גר: אני שייכת לעמידר אבל עמידר מפנה אותי לחלמיש כי זה אזור תל-אביב.
יעקב ברוש: אתם צריכים לפנות לעמידר ולומר שאת רוצה שיראו לך דירה ציבורית.
יעקב ברוש: אנחנו עובדים מול חלמיש.
סועדה גר: קיבלתי תשובה שלילית.
יעקב ברוש: תאמרי שאת רוצה לראות דירה חלופית ואנחנו נביא לך דירה חלופית שמתפנה ונראה לך אותה.
יעקב ברוש: אם אנחנו עומדים מול חלמיש או לא, עזבי את הצדדים האלה.
סועדה גר: אם יש לך דירה, היום אני עוברת.
מריה מוסקוליוב: באיזה מעמד אני נמצאת עכשיו?
מריה מוסקוליוב: זמנית או לא זמנית?
יעקב אפרתי: בחוזה שכירות.
מריה מוסקוליוב: החוזה שלי הוא זמני?
יעקב אפרתי: זמני.
מריה מוסקוליוב: למה מחדשים לי את החוזה?
מריה מוסקוליוב: איך זה יכול להיות שבאותו זמן אני גרה זמנית וכל שנה מאריכים לי את החוזה?
יעקב אפרתי: אם זאת לא הייתה המדינה, היו אומרים לך לצאת.
מריה מוסקוליוב: כאשר צריכים לתת לי מהקבלן, יש לי חוזה ואני שייכת לעמידר.
יעקב אפרתי: איזה קבלן?
מריה מוסקוליוב: כשאני רוצה להוכיח שאני תושבת השכונה, אתם אומרים שאין קשר כי יש חוזה שכירות ושאני שייכת לעמידר.
מריה מוסקוליוב: אם אני רוצה לקנות את זה, אתם אומרים שאי אפשר לקנות מאחר שזה זמני.
מריה מוסקוליוב: תסבירו לי.
מריה מוסקוליוב: מצד אחד זה זמני, מצד שני מאריכים את החוזה, מצד שלישי יש משפט.
מריה מוסקוליוב: אתם לא יודעים מי אנחנו ואתם לא יודעים להסביר לנו מי אנחנו.
יעקב ברוש: את לא רוצה לדעת.
מריה מוסקוליוב: אני רוצה לדעת.
מריה מוסקוליוב: אתה לא רצית לדעת על המסמך הזה אבל עכשיו אתה יודע.
יעקב אפרתי: אני יכול להסביר לך במדויק.
יעקב אפרתי: במדינה מתוקנת מזמן לא הייתם צריכים לגור שם.
יעקב אפרתי: יש לכם חוזה שכירות, הזכויות שלהם מוגדרות וגם החובות שלכם והיו צריכים לפנות אתכם.
מריה מוסקוליוב: זאת טעות שלכם.
קריאה: לאן לפנות אותנו?
יעקב אפרתי: לכן כאשר הקבלן קנה את הקרקע, הוא קנה את הקרקע הזאת נקיה.
יעקב אפרתי: המדינה צריכה למסור לו את הקרקע נקיה.
מריה מוסקוליוב: כאילו אנחנו לא חיים שם.
יעקב אפרתי: כי אתם לא הייתם צריכים להיות שם.
מריה מוסקוליוב: עובדה שאנחנו שם.
יעקב אפרתי: המקסימום שאפשר לבוא לקראתכם זה להאריך לכם את השכירות וזה הכל.
יעקב אפרתי: אי אפשר למכור לכם כי אלה מגורים זמניים והקרקע היא של מישהו אחר ולא שלנו.
מריה מוסקוליוב: לפני שאתם מכרתם את המגורונים שאנחנו גרים בהם, לפחות הייתם צריכים להרים טלפון ולומר לי שהבית שלי כבר מכור.
מריה מוסקוליוב: ראית את התמונות.
מריה מוסקוליוב: באים בבוקר, לוקחים את הבית ומעבירים בלי מילה.
מריה מוסקוליוב: גם זה בגלל שהמדינה לא מתוקנת?
יעקב אפרתי: המדינה מתוקנת מאוד.
מריה מוסקוליוב: הבית שלי לא ריק, אני גרה שם אבל הוא כבר מכור ואתם לא אומרים לי את זה.
יעקב אפרתי: למה אני צריך לומר לך?
יעקב אפרתי: זה שלך?
יעקב אפרתי: זה לא שלך אלא זה שלנו.
מריה מוסקוליוב: אבל אני גרה שם.
יעקב אפרתי: אז מה אם את גרה שם?
יעקב אפרתי: את גרה בשכירות.
מריה מוסקוליוב: אבל אתה מאריך לי כל שנה את החוזה.
יעקב אפרתי: תגידי תודה שאני מאריך לך את החוזה.
יעקב אפרתי: לא לי את צריכה לומר תודה כי אני לא הייתי נותן לך.
סופה לנדבר: אם אתם ממשיכים לצעוק, לא נגיע לשום דבר ואני אפסיק את הישיבה.
סופה לנדבר: אם לא יהיה שקט, אני אפסיק את הישיבה.
סופה לנדבר: אם עוד מישהו ידבר בלי זכות דיבור, אני אפסיק את הישיבה.
סופה לנדבר: אני באתי לכאן בניסיון לעזור לכם, אבל אתם לא רוצים שאני אעזור לכם.
סופה לנדבר: באתם לכנסת לטיול?
יהושע דוד: אני רואה כאן שלוש מערכות של צדק.
יהושע דוד: אחת היא מערכת צדק לפולשים שהם במצב מועדף ודואגים לזכויות הדיור שלהם באופן מסוים.
יהושע דוד: המערכת השנייה של הצדק היא לדיירי הדיור הציבורי.
יהושע דוד: המערכת השלישית היא למי שמוגדר כדיור זמני.
יהושע דוד: למה?
יהושע דוד: אין לו זכויות רכישה.
יהושע דוד: מתי תהיינה לו זכויות רכישה?
יהושע דוד: אם הוא יעבור לנכס אחר אבל אופציה של העברה בפועל כמעט ולא קיימת ואם יש לו אופציה להעברה, זה למקומות שרבים לא היו רוצים לגור בהם ואני בטוח שגם הנוכחים כאן לא היו מתברכים בהם.
יהושע דוד: לכן יש כאן שתי מערכות.
יהושע דוד: אם אתה תצליח להיות בר מזל ולעבור, אז ימכרו לך את הדירה לפי הזכויות שיש לך.
יהושע דוד: אבל אתה לא מצליח, ורוב האנשים לא מצליחים לעבור למקומות שהם סבירים ברמה כזאת או אחרת, והם נשארים תקועים בלי זכויות רכישה ובלי מעבר למקום מסודר.
יהושע דוד: זאת פגיעה כפולה ומכופלת ואפליה כפולה ומכופלת.
יהושע דוד: המקום הזה הוא מקום שבו אתם מפלים אנשים בצורה שיטתית.
יהושע דוד: לדעתי משפטית זה לא עומד בבתי המשפט ולדעתי צריך ללכת בנושא הזה לבתי המשפט ברמות השונות ובהחלט זה מצריך תקיפה בבתי המשפט.
יהושע דוד: הוועדה הזאת הזמינה מסמך מאוד מסודר על האופן שבו מתבצעות העברות במערכת הדיור הציבורי והתמונה שם עגומה מאוד.
יהושע דוד: ככל שיותר דירות נמכרות לאנשים, מלאי הדיור מצטמצם וההעברות נעשות יותר מעטות למקומות פחות אטרקטיביים וכיוצא בזה.
יהושע דוד: בנתונים הקיימים, אתם מציעים לאנשים כאן הצעה שהיא בעצם לא תתממש בזמן סביר, לא תאפשר להם רכישה בזמן סביר, הם יכולים – סליחה שאני אומר – למות פעמיים וזה לא יתממש.
יהושע דוד: אני חושב שזה לא הוגן ברמה הבסיסית ביותר.
סופה לנדבר: ההצעה של משרד השיכון היא הצעה לא מעשית.
ישראל שוורץ: הדבר הכי טוב שיכול לקרות לאנשים זה לקבל דירה.
מריה מוסקוליוב: אז תגורו אתם שם.
ישראל שוורץ: זה הכל מאיזה צד שרוצים להסתכל.
עובדיה גולסטני: תגיד לנו כמה דירות יש לכם להציע.
סופה לנדבר: קשה לסיים את הישיבה במצב כזה.
סופה לנדבר: אני מבינה שזה רצון וצורך של המינהל ואני מבינה שזה גם רצון של משרד השיכון לתת פתרון מעשי כי אחרת אני לא רואה שאנחנו נפסיק את הישיבה.
סופה לנדבר: אתה יודע שאני עקשנית באופיי.
סופה לנדבר: כאשר חוקקתי בשנת 1992 את החוק לגבי בית החולים, כולם צחקו, אבל אתמול קיימנו ישיבה ואמרתי שאני לא יורדת מהעניין הזה.
סופה לנדבר: כל זמן שאני חברת כנסת, כל שבוע וכל חודש אני ממשיכה בזה ואכן התקדמנו.
סופה לנדבר: אני מאמינה שבעוד כמה חודשים נעמוד על הקרקע ונאמר שהתחילו לבנות בית חולים באשדוד.
סופה לנדבר: כך אני מתכוונת לעשות גם כאן.
סופה לנדבר: דיברתי היום עם שר השיכון.
סופה לנדבר: אני יודעת שמכאן אתה הולך לישיבה עם השר ואני מבקשת ממך להציג לו את הדברים ותציג את הדברים כפי שהוצגו כאן.
סופה לנדבר: אני יודעת שאתה בעל מקצוע מעולה, אני מעריכה את הנוכחים כאן, אבל אני חושבת שאנחנו ככנסת ישראל לא ניתן יד – סליחה על הביטוי – שישימו פס על האנשים האלה.
סופה לנדבר: המדינה מחויבת לאנשים האלה, המדינה הזמינה אותם לכאן, המדינה נתנה להם את הבתים האלה ומסיבה זו או אחרת – ואני לא רוצה להיכנס לסיבות.
סופה לנדבר: אם אלה היו אנשים אמידים, הם היו מזמן עוזבים את השכונה הזאת והיו רוכשים דירות בכיכר המדינה או במקום אחר אבל אנחנו יודעים עם איזו אוכלוסייה אנחנו מקיימים היום את הישיבה.
סופה לנדבר: לכן שהם חלשים, אני רוצה לומר לפרוטוקול שהם לא לבד במדינה הזאת.
סופה לנדבר: יש בכנסת של מדינת ישראל אנשים שדואגים לגורלם.
סופה לנדבר: אני מבקשת לתת לנו פתרונות ולעשות זאת תוך שבועיים ימים.
סופה לנדבר: תוך מספר שבועות נקיים ישיבה נוספת.
סופה לנדבר: אני רוצה לקבל מכם נייר ובו תכתבו לנו מה אתם הולכים להציע לאנשים האלה.
סופה לנדבר: כדי שהם ידפקו על דלת משרד השיכון ועמידר, קודם כל צריכים לתת להם פתרונות בהם נכיר.
סופה לנדבר: אני יודעת שאתם מוגבלים בתקציבים, אבל אני חושבת שכדי לפתור את הבעיה, אחד מהפתרונות צריך להיות מתן משכנתא מועדפת או תנאים לרכישה שיאפשרו להם לרכוש דירה.
סופה לנדבר: כאשר אומרים להם ללכת ולרכוש את הדירה בזמן שיודעים שהמשכנתא היא נמוכה, הם לא יהיו מסוגלים לרכוש אפילו חדר אחד.
סופה לנדבר: מה גובה המשכנתא שניתנת היום?
דוד קשני: 150 אלף שקלים.
סופה לנדבר: אני חושבת שהסכום שאתם מקבלים היום לא יספיק אפילו לחדר אחד באשדוד.
ישראל שוורץ: מענקי הדיור בוטלו.
ישראל שוורץ: הדבר היחיד שיש לנו אלה משכנתאות שצמודות עם 4 אחוזים.
ישראל שוורץ: לדעתי משפחות שהן לא חזקות, קשה להן להסתייע בזה.
שלומית אבינח: אבל זאת יכולה להיות אופציה.
סופה לנדבר: אני חושבת שצריך לתת להם פתרון ואני בטוחה שגם אתה מכיר בזה וגם המינהל ועמידר מכירים בזה.
סופה לנדבר: אלה אנשים שצריכים לתת להם פתרון.
סופה לנדבר: תחשבו.
סופה לנדבר: תשבו יחד, תשבו עם השר, תשבו כל אחד בנפרד וכולכם ביחד, אבל תנו להם פתרון.
סופה לנדבר: אלה אזרחי מדינת ישראל ומגיע להם פתרון.
סופה לנדבר: לא מגיע להם לקבל דירה בכיכר המדינה, אבל מגיע להם לקבל דיור חלופי שישמור באיזושהי פרופורציה על חיים נורמליים במשפחות האלה.
סופה לנדבר: אני אודיע על מועד הישיבה הבאה.
אמיר משה: אחד הדברים שנחשפתי אליהם הוא שחרור אנשים מאישפוז כפוי.
אמיר משה: הגעתי לנושא של הילדים בעקבות פנייה של אם שאישפזו את הבת שלה בכפייה.
אמיר משה: שם האם גלית, הילדה היתה בת עשר.
אמיר משה: המקרה שלה מזעזע ואת הפרטים אוכל לספר בהמשך.
אמיר משה: אני רוצה לספר לגבי הנתונים שראיתי, וכן נתונים שהאמא סיפרה לי, ועוד מספר אמהות שהיו שם וראו.
אמיר משה: נכנסתי לבית החולים כדי לראות מה קורה שם, שיחקתי עם הילדים, ודיברתי איתם.
אמיר משה: הייתי בבית חולים בנס ציונה, וגם בבית חולים ארזים בראשון לציון.
יעקב פוליקביץ: לא מדובר על בתי חולים פסיכיאטריים.
אמיר משה: ארזים זה לא בית חולים פסיכיאטרי, הייתי כמעט בכל בתי החולים הפסיכיאטרים בארץ.
טלי שטיין: אתה מדבר לא על בתי החולים הפסיכיאטריים.
אמיר משה: אני מדבר על בית החולים פסיכיאטרי בנס ציונה.
אמיר משה: מדובר בילדים בגילאי 6 עד גיל 13, אני יכול להיות טועה בשנה, שנתיים.
אמיר משה: הנקודה היא לגבי הדברים שאני ראיתי, אני כבר לא מדבר על המצב שאני והאחיות או הרופאים שם היינו במצב של קוליקס, לא היו במצב של מסתירים ממני משהו.
אמיר משה: זה אומר שאם יש ילד שכרגע סוגרים עליו את הדלת והוא נשאר בחושך, אז זה בסדר שעושים את זה לידי.
אמיר משה: אני רוצה לספר על הדברים הפשוטים של להרביץ לילד, והקטע של לקלל, לזלזל בילדים, זה לא מה שהפריע לי.
אמיר משה: הדברים שהפריעו לי זה הקטע שנקרא – S.O.S, כל הילדים מפחדים מזה, יש ילדים שמאיימים עליהם בזה, והם אומרים תן לי זריקה זה לא מפריע לי.
אמיר משה: זוהי דרך להשליט מרות בילד.
אמיר משה: ילד ספציפי שראיינתי אותו ודיברתי איתו, עשה טעות, בהחלט, הם כן משתוללים.
אמיר משה: אין ספק כשאת מחזיקה משהו כמו 30, 40 ילדים בחדר, שהוא קצת יותר גדול מהחדר הזה, בלי קשר למיטות שלהם, הם כן משתוללים אני יכול להבין את זה.
אמיר משה: הרעיון הוא שהעונש על זה התיה הזריקה, ה-S.O.S, זאת זריקה ירוקה שהם מקבלים.
עדינה מרקס: מה זה S.O.S?
אמיר משה: אין לי מושג.
אמיר משה: מה יש בחומרים, אני לא יודע.
אמיר משה: אני יודע שהילדים כן מפחדים מזה, ואני יודע שזה מרדים אותם לשלוש שעות.
אמיר משה: וכאשר הם קמים, הם קמים מכאבי ראש.
אמיר משה: העמיתה שלי שהיתה איתי שם ראתה בדיוק מה עושים לו.
אמיר משה: הוא בכה שלא לקבל את הזריקה, כי זה כבר היה משהו של הבוקר.
אמיר משה: לקחו אותו בכוח, הרופאה שמזריקה את הזריקה, הזריקה לו את הזריקה, ואמרה, עכשיו נראה אותו.
אמיר משה: זאת אומרת, קטע של התעללות ולראות אותו, זה לא חינוך מבחינתי.
אמיר משה: אין מה לדבר על זה שהילד דפק על הדלת, אחרי שהוא התעורר.
אמיר משה: הוא התעורר בחדר בידוד, זה חדר סגור ואי אפשר לצאת משם, אחרי שהוא דפק אמרו לו מה קורה- -
סופה לנדבר: בן כמה הילד?
אמיר משה: לפני עניות דעתי, בערך בגיל תשע, הוא מאושפז שם בכפייה.
אמיר משה: אחרי שהוא דפק בדלת כמה שעות, פתחו לו את הדלת ואמרו לו מה קורה, הוא אמר כואב לי הראש וטרקו לו את הדלת בפנים.
אמיר משה: ראיתי ילדים ששמים אותם בחדר עם חושך, בלי אור בכלל.
אמיר משה: אי אפשר להאמין לזה, אי אפשר להאמין שזה קורה.
אמיר משה: אתם צריכים להבין שהם יודעים שהם עושים משהו לא בסדר, ואני יודע שהם יודעים את זה.
אמיר משה: כי כשהם עושים את זה הם לא נותנים להורים להיכנס.
אמיר משה: אני הייתי שם, אבל להורים לא נותנים להיכנס עד שהם לא מרגיעים את העניינים.
אמיר משה: ולהרגיע את העניינים, אלה פשוט דברים שלא להאמין שזה קורה, לא להאמין שדברים כאלה יכולים לקרות במדינה שלי.
אמיר משה: האמת היא שאם אתם הייתם מספרים לי, לא הייתי מאמין לכם כל כך עד שלא הייתי רואה את זה.
אמיר משה: עברתי דברים מאוד קשים, ילדים שהתחננו אליי תוציא אותי, זה פשוט לא יאומן.
אמיר משה: אני רוצה להסביר דברים שההורים סיפרו לי.
אמיר משה: גלית שאמורה להגיע לפה, לא עזבה את הילדה שלה, ולא משנה שאחר כך התברר שהאישפוז הכפוי היה בכלל לא חוקי.
אמיר משה: זה שאיימו עליה שאם היא לא תעשה מה שאומרים לה, אז הילדה רק תינזק, פשוט לא יאומן לאיים על דבר כזה.
אמיר משה: היא דיברה עם אחת האחיות, והיא אמרה לה תגידי, יוצאים מפה ילדים נורמלים?
אמיר משה: היא אמרה לה לא, אף ילד לא יוצא מפה נורמלי.
אמיר משה: אז מה בדיוק עושים שם?
אמיר משה: אם האחות יודעת שלא יוצאים משם ילדים נורמליים, אז למה יש את המקום הזה.
אמיר משה: הנקודה היא, שאני לא יודע איך מודדים את ההצלחה של המקום הזה, אבל לפי דעתי זה כן הצלחה של ילד שנכנס, אם יש לו בעיה מסוימת והוא משתחרר.
אמיר משה: ראיתי שם ילדים שפשוט התעוותו.
אמיר משה: היתה ילדה שאמא שלה נתנה לה פלאפון, שכאשר מכניסים לה את הזריקה היא תתקשר ותבטל את זה.
אמיר משה: סליחה, אני פשוט מתרגש.
אמיר משה: אחרי כמה זמן את הילדה הזאת פשוט ליוו כמו כלב, כי היא כבר לא היתה עצמאית לחלוטין.
אמיר משה: היא היתה גמורה, פשוט לראות משהו שמת.
אמיר משה: לקחו אותה החוצה כדי לעשות סיבוב פעם ביום.
אמיר משה: הילדה הזאת מאוד התנגדה לדברים שעושים לה, היא היתה מאוד רוצה לספר מה עשו לה, באיזשהו שלב היא היתה גמורה לחלוטין.
אמיר משה: ראיתי ילדה שהראש נטוי והפה פתוח והיא הולכת, זאת אומרת, זה לא מקרה בודד.
אמיר משה: אלה ילדים שהם כל כך חמודים, גם יפים ומלאי חיים.
אמיר משה: היה ילד שכל הזמן היה יורה עליי, זה היה סוג של משחק בינינו.
אמיר משה: אחרי תקופה מסוימת, יש את המחלקה הסגורה.
אמיר משה: פשוט לא נראה ילד עם חיים יותר, הם כל הזמן נראים עם פה פתוח ועם ראש על הצד.
אמיר משה: אני לא יודע בדיוק למה זה גורם, אבל צריך לראות את התוצאות.
אמיר משה: כשאתה מסתכל על התוצאות, אתה יכול להבין שזה לא מביא אותם לשיפור.
אמיר משה: לא ציפיתי להתרגש ברמה כזאת.
אמיר משה: אחד הדברים שאני הבנתי מכל הסאגה הזאת, שיש הבנה שהדבר הזה בעצם לא משפר.
אמיר משה: האחיות אומרות שאף ילד לא יוצא במצב משופר.
אמיר משה: אני פשוט לא מצליח להבין, אם בן אדם יודע שהוא עובד באיזשהו מקום שלא עוזר לילדים, איזה בן אדם שפוי יישאר עובד במקום?
אמיר משה: כואב לי לראות את כל המקרים הללו.
אמיר משה: אסיים כאן, פשוט הנושא כבד לי.
אמא – ב': אני מאשדוד אמא לארבעה.
אמא – ב': הבן שלי למד כל השנים בבית ספר רגיל, כיום הוא בן 16.
אמא – ב': חודש לפני סיום הלימודים, פנתה היועצת של בית הספר לרווחה ללא ידיעתי.
אמא – ב': הרווחה שלחו אליי מכתב, לא ידעתי במה מדובר בכלל.
סופה לנדבר: בן כמה הילד היה?
אמא – ב': תלמיד טוב, שקט, יותר מדי שקט.
אמא – ב': בבית הספר התעללו בו ילדים נפשית ופיזית, כתוצאה מזה הוא נסגר, אבל המשיך ללכת כל יום לבית הספר, אפילו כשהיו שביתות הוא המשיך לבדוק אם יש לימודים, כי זה בית ספר שהוא גם בית ספר תיכון וגם חטיבת ביניים, שמראה על המוטיבציה של הילד.
אמא – ב': יש לו ציונים טובים, 5 יחידות באנגלית, ילד מאוד יצירתי, ילד מאוד חכם.
אמא – ב': בית הספר לא ניסה לעזור לו, למרות שהוא ראה שהוא נסגר, לא ניסו לתת שום עזרה.
אמא – ב': לאט לאט התחילו בכלל לא לתת לו, לא שולחן ולא כסא לילד הזה.
אמא – ב': הוא בא והיה יושב וכותב על הרגל.
אמא – ב': תלמיד טוב, אבל המשיך ללכת יום יום לבית הספר, למרות הפגיעה מצד התלמידים ומצד המורים.
אמא – ב': לקחתי פסיכולוג פרטי הביתה, שילמתי 1,000 שקלים כדי שיגידו לי מה יש לילד הזה.
אמא – ב': בסוף הוציאו אותו ואין לו תעודה של כיתה ט'.
אמא – ב': חודש לפני סיום לימודים הוציאו אותו מבית ספר, ישר לבית חולים פסיכיאטרי בנס ציונה.
אמא – ב': הילד הוא ילד טוב, לא אלים, ונוח לסביבה, יש לו עוד שלושה אחים.
אמא – ב': אם הוא היה ילד אלים, לא הייתי משאירה אותו בבית.
אמא – ב': הכניסו אותו למחלקה סגורה חצי שנה.
אמא – ב': זה ילד שלא היה בטיולים, לא יודע מה זה לצאת מהבית.
אמא – ב': ילד של בית, ילד טוב ירושלים כמו שאומרים.
אמא – ב': הוא קיבל את זה מאוד קשה, זה ילד שיש לו קשיים.
אמא – ב': בבית הוא ילד רגיל ושמח, ומאוד חברתי וחברותי עם האחים שלו ועם המחשב, הוא מסביר להם והם מאוד אוהבים אותו.
אמא – ב': בחוץ, בגלל האלימות של הילדים שהחברה דחתה אותו, הוא נסגר.
אמא – ב': ילד כזה צריך להיות במוסד סגור?
אמא – ב': הוא הגיע לשם מכופף, שש פעמים בבתי משפט.
אמא – ב': אנחנו משפחה חמה, טובה.
אמא – ב': לא יודעים מה זה משטרה, לא יודעים מה זה בתי משפט.
אמא – ב': לפני שבוע פקידת סעד מגיע אליי עם שוטר, בדיוק בשעה שתיים כאשר אני מגיעה עם הילדים מהגן, ומבית הספר.
אמא – ב': הילד שלי בן חמש שואל אותי כל היום, אמא הנה משטרה.
אמא – ב': הוא חושב שכל יום באים אלי משטרה הביתה, על מה?
אמא – ב': כדי לחייב אותי לחתום להגיע לפנימייה.
אמא – ב': לאחר ששיחררו אותו, חצי שנה לקח להם לחשוב שהילד הוא לא פסיכוטי.
אמא – ב': למרות שהאמא אומרת הילד לא פסיכוטי, הילד תלמיד טוב.
אמא – ב': למה אתם לוקחים לי אותו מהבית, הם אמרו לי זה לא הילד שלך, זה הילד של המדינה.
אמא – ב': למה?
אמא – ב': למדתי פה, עשיתי צבא, הילד שלי שסחבתי אותו במשך תשעה חודשים בבטן, יגידו לי זה הילד לא שלי, כי יש לו איזושהי בעיה שאני רוצה לטפל בקהילה.
אמא – ב': אתם באים ולוקחים לי אותו בגניבה מהבית, מדוע ולמה?
אמא – ב': מכניסים אותו למוסד סגור עם ילדים סופר היפר-אקטיביים.