GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
30700: במקום לדון איך מפתחים את העיר, אנחנו דנים באיך אנחנו סוגרים או מעבירים ספריות, או לא מבטיחים דבר אלמנטרי.
30700: שהספרייה שהיא מקור גאווה לאוכלוסייה הרוסית בירושלים, ובמדינה בכלל, מה שאנחנו מבקשים שיובטח מקומה, מה הביג-דיל?
דוד רותם: אדוני, יושב ראש האופוזיציה, האם אתם העליתם את זה לנושא לדיון במועצת העיר, במסגרת של שאילתא?
דוד רותם: או כהצעה לסדר היום?
30700: אני אענה לך.
30700: טוב שאתה שואל, אני מודה לך על השאלה.
30700: היו לנו סידרה של ישיבות מיוחדות, ושאילתות ובקשות, שעד היום, אתה יודע מה קיבלנו, כלום, נאדה, אפס.
30700: היתה ישיבה בזמנו על בית הקהילות, עשינו מזה מאבק מאוד גדול.
30700: בתכלס', אני אומר לך, שאם לא היינו עושים את הישיבות במועצה, ובכנסת, גם את המעט שקיים היום, ואנחנו לא גאים במה שקורה היום בבית הקהילות.
30700: אני חוזר ואומר, ברור, שאנחנו נעשה ישיבה, ונעשה הצעה לסדר.
30700: אבל אם אתה רוצה לדעת ממני, בכנסת הוא מזלזל, אתה חושב שהוא לא מזלזל באופוזיציה בירושלים?
דוד רותם: אני אבדוק אם הוא מזלזל בכנסת.
סופה לנדבר: הוא כן מזלזל בכנסת.
סופה לנדבר: הזמנו אותו פעמיים לישיבות הקודמות, פנינו ליושבת ראש הכנסת, ובעצם, ניצלנו את כל הדרכים כדי שהוא יכבד את הכנסת.
סופה לנדבר: לצערי, אני יכולה לומר, היום ידעתי שהוא לא יגיע.
סופה לנדבר: וכמו שהוא יודע לצפצף על הכנסת, כך הכנסת כנראה יכולה להחזיר לו באותה צורה.
סופה לנדבר: אבל זה בבחירות אזרחיות, ומי שגר בירושלים ויגש לקלפי, כנראה יחשוב טוב מאוד מה לעשות עם ראש העיר, שמזלזל בחלק של האוכלוסייה של העיר ירושלים.
דוד רותם: אני חושב שזה דבר חמור מאוד, גם עצם העובדה שראש העיר והאנשים האחראים על הנושא לא נמצאים פה.
דוד רותם: הם שולחים את פיני, שאני מלא הערכה על העבודה שלו--
30700: הוא לא מקבל החלטות.
דוד רותם: --הוא לא מקבל החלטות, ולא הוא יכול לפתור את הבעיה.
דוד רותם: אני גם לא חושב שמשרד הקליטה יכול לבד לפתור את הבעיה.
דוד רותם: לכן, אני רואה בחומרה את העובדה שנציגים של עיריית ירושלים לא התייצבו.
דוד רותם: הייתי מציע גברתי, לדחות את המשך הדיון הזה בשבוע.
דוד רותם: להוציא הודעה, מכתב, לראש העיר, שהוא נדרש להופיע, יחד עם המנכ"ל שלו, יחד עם האחראי על תרבות, יחד עם איש הגזברות, משום שהוועדה הזאת יש לה מושבים במקומות אחרים בבית הזה.
דוד רותם: אני בהחלט לא מוכן לקבל זלזול של נבחר ציבור בבית הזה.
דוד רותם: לכן אני חושב, שאנחנו חייבים, ואם לא, אנחנו נפעיל נגד עיריית ירושלים, והעומד בראשה, סנקציות, ויש לנו כוח להפעיל סנקציות.
30700: ברשותך, הייתי ממליץ שתתייעצו גם - הבעיה היא בדיוק אותה בעיה בוועדת כספים, ובוועדת חינוך ותרבות של הכנסת.
דוד רותם: אני לא בוועדת כספים, ולא בוועדת תרבות.
קונצביה מרינה: אני מדברת בשם המועצה הציבורית של ספרייה ירושלמית.
קונצביה מרינה: כולם מכירים את הספרייה, מלווים אותה מההתחלה, 15 שנים היא קיימת, וכל הזמן יש סכנה לקיום הספרייה.
קונצביה מרינה: עכשיו יש 3,000 הורים בספריה, הם מספקים ספרים לכל המדינה.
קונצביה מרינה: באים מכל המדינה לספרייה, לא רק לקחת ספרים לקרוא, באים גם לערבים תרבותיים, וכל מיני דברים כאלה.
קונצביה מרינה: עם כל הכבוד שעושה העירייה, אני יודעת שהם עושים מאמץ גדול, מנסים לעזור, ובהחלט רוצים לשמור על הספרייה ולעזור להם.
קונצביה מרינה: גם משרד הקליטה שיפצה את הבניין מאוד יפה, ואנחנו ראינו את זה.
קונצביה מרינה: זה ממש חבל לי.
קונצביה מרינה: אני מדברת בשם כולם, חוץ ממה שאפשר לעשות, ומה שדיברו עכשיו בוועדה, הגיע הזמן לתמוך מצד המדינה, כי הספרייה עוברת מעמד רק של ספרייה עירונית.
קונצביה מרינה: היא בעצם נמצאת במעמד של ספרייה לאומית.
דוד רותם: נדמה לי שיש רק ספרייה לאומית אחת במדינת ישראל לפי חוק.
יניב רונן: גם לא ספריה לאומית, היא מעמד מיוחד.
דוד רותם: לא, כבר עבר החוק.
דוד רותם: יש לי בעיה, כי אני לא בטוח שאנחנו יכולים להכריז על זה כספרייה לאומית, ולהטיל את האחריות על מדינת ישראל.
מרינה קונציבה: אולי לא צריך להכריז, אבל לפחות להעלות את רמת העזרה.
30700: צריכים פתרונות.
סופה לנדבר: אנחנו צריכים פתרון.
סופה לנדבר: אני לא חושבת שאנחנו צריכים לחפש, על מי אנחנו נצטרך לתלות את הספרייה הזאת.
סופה לנדבר: היא נמצאת בעיר הבירה של מדינת ישראל, ואני חושבת שהסטטוס שיש לספרייה הזאת, הוא סטטוס מכובד.
סופה לנדבר: העובדה שהמדינה ומשרד הקליטה תומכים בספרייה הזאת, אנחנו לא ניתן יד.
לב מלמיד: אני חושב שזה הנכס של המדינה, המדינה חייבת להשתתף איכשהו.
לב מלמיד: אם הספרייה לא במעמד לאומי, אז צריך לחשוב על מעמד אחר.
לב מלמיד: זה לא באשדוד, זה בבירה של מדינת ישראל.
לב מלמיד: כל נכס כזה חשוב למדינה, צריך להיות במעמד מדיני.
30700: אני רוצה להוסיף עוד רעיון שהעליתי בוועדת התרבות של הכנסת.
30700: זה רעיון שאומר את הדבר הבא.
30700: אם הכנסת חושבת שזה אכן המצב, ותחום התרבות שהעירייה לא נותנת את חלקה, אפשר ללכת למענק שהעירייה מקבלת, ל-170 מליון בשנה, ולבוא ולומר, בסדר.
דוד רותם: כבר העלית את הרעיון הזה בנושא אחר.
30700: בנושא תרבות.
30700: אמרתי, חברים, ועדת הכספים וועדת התרבות, ואני אומר באותו נשימה גם הוועדה המכובדת הזאת, צריכים לשבת ביחד ולומר, מה הכנסת חושבת שהעירייה צריכה לעשות, ולקזז לה את זה מהמענק שהיא מקבלת לא צבוע.
30700: זה כל הסיפור.
סבטלנה שנברון: אני לא יודעת איך זה ייגמר.
סבטלנה שנברון: אבל אני יודעת דבר אחד, רבותיי, בבקשה, לא נחזור לטעויות העבר.
סבטלנה שנברון: אני זוכרת איך לפני העלייה הגדולה, חצי שנה לפני העלייה, כל האנשים המכובדים אמרו לא תהיה עלייה מרוסיה.
סבטלנה שנברון: ועכשיו קורה אותו דבר, אומרים העלייה מרוסיה נגמרה, היא לא נגמרה.
סבטלנה שנברון: כל מי שיכול לראות, רואה שהמצב ברוסיה לא טוב, למרות כל העושר שיש.
סבטלנה שנברון: תהיה עלייה, בואו נשמור על מה שבנינו בשנים האלה.
סופה לנדבר: אין ספק שאנחנו רוצים לשמור.
דוד רותם: רוצים להגדיל את זה, לא לשמור על זה.
סבטלנה שנברון: כמה המדינה שילמה על טעות קודמת.
סבטלנה שנברון: כמה כסף הלך בגלל הסתכלות לא נכונה.
סבטלנה שנברון: בוא נחשוב על העתיד.
סופה לנדבר: את מאוד צודקת.
סופה לנדבר: אני צריכה להזכיר כאן, שלפני מספר שנים, בהתחלת העלייה, גם בזבזו מיליארד שקלים לקראוונים, ולצריפים, שאחר כך לא ידעו איך לשרוף אותם, ואיך לחסל אותם, וזה היה כתם על כל ההיסטוריה של קליטת העלייה במדינת ישראל.
סופה לנדבר: יחד עם זאת, לא מזמן חזרתי מרוסיה הלבנה, אני רוצה לומר, שאנחנו יכולים להגיד על נשיא המדינה שהוא דיקטטור, שהוא אנטישמי.
סופה לנדבר: אבל לפחות דבר אחד טוב שראיתי, ספרייה שכל העולם יכול לבוא ולראות, איך מדינה כל כך קטנה ולא כל עשירה, בנתה ספרייה של מיליונים, ספריה ראשונה בעולם, ואני חושבת זה מרכז התרבות של המדינה, ומדינות חבר העמים בכלל.
סופה לנדבר: זה נמצא בעיר מינסק, כל המדינה השתתפה בבנייה מבחינה כספית, מבחינת כל הדברים שקשורים לספרות.
סופה לנדבר: אני רוצה לומר שזה מוזיאון, מרכז התרבות, מקום הגאווה של כל המדינה כולה.
סופה לנדבר: עברתי שם יחד עם משלחת הכנסת, בילינו שם כמה שעות, היינו יכולים להישאר שם, הייתי מעדיפה שיסגרו אותי שם לכמה שבועות לפחות.
סופה לנדבר: זה פשוט משהו מדהים, אי אפשר לתאר במלים.
סופה לנדבר: אני חושבת שראש העיר ירושלים, צריך לפחות לא להסתובב בעולם.
סופה לנדבר: הוא צריך לנסוע לשם ולראות את הדוגמה שיש שם.
סופה לנדבר: פיני, אתה יודע שיש לי הערכה כלפיך, וכמו שאמר דוד רותם, לא נעים לי עכשיו להפיל עליך תיק, בגלל שבעצם יש ראש העיר, ויש ממונה, ויש אנשים בעירייה חוץ ממך שאחראים לנושא.
סופה לנדבר: נקיים ישיבה נוספת, עם חבר הכנסת דוד רותם, סגן יושבת ראש הכנסת.
סופה לנדבר: יפעיל את כל האמצעים שיש לו, וכן נדאג להביא אותם לכאן.
סופה לנדבר: ואני מבקשת מעיריית ירושלים לישיבה הבאה, לגבש החלטה.
סופה לנדבר: דיברתי מספר דקות לפני תחילת הישיבה עם מפעל הפיס, ומנכ"ל מפעל הפיס אמר, שעיריית ירושלים, אם היא רוצה לדאוג לספרייה, ואני רוצה להיות בטוחה שאתם כן רוצים - - אני רוצה שהוא יגיע לכאן עם מכתב שהוא יפעיל אותו עכשיו.
סופה לנדבר: מפני שבעצם הם צריכים לא לבזבז את הזמן, לקראת התחלת השנה, נשאר לנו כמעט חודש וכמה ימים.
סופה לנדבר: אני רוצה שבתקציב מפעל הפיס, באישורים של מפעל הפיס, יהיה אישור לעירייה של מדינת ישראל.
סופה לנדבר: אני לא רוצה להוסיף לו סטטוס, אבל אתם יכולים לדאוג לכך, ולמפעל הפיס.
סופה לנדבר: הם יודעים את הדרכים, לא אני ולא אף אחד לא צריכים להגיד לעירייה מה היא צריכה לעשות.
סופה לנדבר: היא עובדת עם מפעל הפיס, עיריות אחרות עובדות עם מפעל הפיס.
סופה לנדבר: תפנו למפעל הפיס מייד, ותגיעו לכאן כבר עם אישור ממפעל הפיס.
סופה לנדבר: אנחנו קיבלנו את האישור הזה בעל פה, אתם יודעים בדיוק את הדרך איך לפנות ומה לקבל.
סופה לנדבר: אני רוצה שבישיבה הבאה, אתם גם תדאגו לשכירות עד שמפעל הפיס יבנה, והספרייה הזאת תישאר במקום.
סופה לנדבר: יש לכם חוזה עם בעל הבית, ותפעילו את האמצעים.
סופה לנדבר: לא יכול להיות שאנחנו כאן בישיבה הבאה נדבר על בזבוזים של כספים של מדינת ישראל לשיפוצים, אני רוצה להיות זהירה, אבל יש מזה ריח מאוד לא נעים, בגלל שבזבזו שם כספים כדי לשנות את פני הבניין הזה.
סופה לנדבר: והיום כאשר הוא נראה בסדר, וכאשר השקיעו שם כל כך הרבה כספים, מישהו רוצה למכור אותו, יש מזה משהו מאוד לא נעים.
סופה לנדבר: תפתרו את הבעיה שקיימת, ותפסיקו את השמועות שקיימות, אנחנו רוצים פתרון בישיבה.
סופה לנדבר: נודיע באיזה תאריך נתאם את הישיבה.
סופה לנדבר: נוציא את המכתב, הזמנה לראש העיר, וכל מי שקשור לעניין.
סופה לנדבר: נודיע על תאריך של הישיבה הבאה.
סופה לנדבר: בערך עשרה ימים.
דוד רותם: נתאם עם ראש העיר מתי יוכל להגיע.
סופה לנדבר: רבותיי צהריים טובים, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.
סופה לנדבר: הישיבה היום בנושא של מחלת האנורקסיה, מחלה שבעצם מספר החולים גדל והפניות רבות מגיעות לוועדה.
סופה לנדבר: הסיפור העצוב הוא בעצם סיפור שבזמן האחרון קראנו עליו, הוא נגע לליבנו ואני מתארת לעצמי מה עברה המשפחה בטיפול של הילדה היפיפייה, שהפכה לחולת אנורקסיה.
סופה לנדבר: אנחנו עקבנו אחרי הסיפור, ואנחנו גם מחזיקים בידינו מכתב שלך משה, אתה פנית אלינו, ובעצם בעקבות המכתב הזה והסיפור העצוב, החלטנו לקיים ישיבה.
סופה לנדבר: "..
סופה לנדבר: ברצוני להביא לידיעת
סופה לנדבר: כם על מצב כואב שמשרד הבריאות לא נותן עליו את הדעת, אחותי סובלת מהפרעות אכילה אך מכיוון שהיא נחשבת לבוגרת בת ,24 לא אני ולא הוריי יכולים לעשות דבר מלבד לדבר איתה ולהיתקל בקיר אטום.
סופה לנדבר: .".
סופה לנדבר: משה, ספרו לנו מה עובר עליכם ומה אתם חושבים שצריכים לעשות כרגע, כדי שאנחנו נוכל לעזור בבעיה הזאת.
אליעזר חבשוש: אני אבא של מושיקו, אני אדבר למרות שגם אני מתרגש כי אני לא רגיל לפורומים האלה, אבל אני אשתדל להעביר את זה כמו שצריך.
אליעזר חבשוש: הבת שלי חולת אנורקסיה כבר שמונה שנים, וכרגע היא מטופלת בתל השומר בשעה טובה.
סופה לנדבר: כמה זמן חיכיתם לטיפול?
אליעזר חבשוש: האמת היא שהיא הייתה שם כבר פעמיים ופעם ראשונה אחרי שלושה שבועות היא לא רצתה להמשיך ויצאה משם, פעם שנייה היא הייתה בסך הכול 24 שעות וגם כן, לא אגיד ברחה משם, כתבה על ויתור ויצאה.
אליעזר חבשוש: והפעם השלישית היא נכנסה לפני כחמישה שבועות, כל פעם לפני שהיא הגיעה לשם היא חיכתה בין חודשיים לשלושה חודשים עד שקיבלו אותה בגלל רשימת ההמתנה שיש להגיע לשם.
סופה לנדבר: יש שם 24 מיטות שבפועל 28, אבל מובן שמספר המיטות שיש היום שם זה בכלל לא מספיק לאלפי אנשים שנמצאים במצב הזה.
אליעזר חבשוש: לפי דברי דוקטור גור, מנהל המחלקה, יש בארץ עשרות אלפים של חולים בנושא הזה, שאם אני אצמצם את זה אפילו לאלפים, 24 מיטות לכל המדינה זה פשוט מגוחך.
אליעזר חבשוש: מעבר למחלקה בתל השומר, קיימים בארץ עוד שני מקומות שהם לא באשפוז אלא בפגישות חד שבועיות של שעה וחצי עם פסיכולוגית ודיאטנית, מחלקה אחת ברמב"ם שאתמול דיברתי עם סגנית המנהל וגם שם מחכים חודשיים כדי להגיע לטיפול של שעה וחצי בשבוע.
אליעזר חבשוש: עכשיו, במקום הזה, אם החולה לא עולה במשקל ולא נעזרת בדיאטנית כמו שצריך, אז אומרים לה, תשבי בבית, תבקשי להגיע לתל השומר.
אליעזר חבשוש: צריך להבין, בגיל 18 זה מרצון, הם רק אחרי טיפול פסיכולוגי שמגיעות למצב לפעמים מאוד גרוע, מכירות בזה שהן צריכות את העזרה.
אליעזר חבשוש: כשהן מבקשות את העזרה, ברמב"ם, אם הן לא משתמשות בעזרה, אז אומרים להם תשבו בבית, יש המתנה, יש בחורות אחרות שרוצות את העזרה הזאת.
אליעזר חבשוש: ואז מגיע עוד פעם הסיפור של המתנה לתל השומר.
אליעזר חבשוש: הזמן הזה הוא נורא קריטי, כי במצב כזה, הן בדרך כלל פונות שהן במצב גרוע, לחכות עוד חודשיים בבית, לפעמים זה מגיע למצב קטסטרופאלי.
אליעזר חבשוש: מעבר לזה צריך לחשוב שזה לא רק הן הנפגעות, כל המשפחה נפגעת, אני בקבוצת תמיכה ברמב"ם שמעתי על זוגות שכמעט נפרדו בגלל הבעיה הזאת בתוך הבית, אני לא מדבר על האחים והאחיות בבית שסובלים, יש ילדים קטנים בבית, אתם צריכים להבין איזה השפעה זה.
אליעזר חבשוש: אני פניתי, התחלנו אז לחפש מה קורה באמת בארץ, הגענו גם להצעת חוק שאת הגשת אותה ב- 2001 והיא נדחתה והיא נדחתה גם בערעור.
אליעזר חבשוש: ואז אמרתי שחייבים לעשות משהו, יש מצב שגדל כל שנה, כל שנה יש יותר והמצב בארץ מבחינת מיטות הוא בדיוק אותו דבר.
אליעזר חבשוש: מה שאני רוצה לפנות זה כמה סעיפים, קודם כל הנושא של הסברה, לא קיימת הסברה לא בחטיבות ביניים, לא בבתי הספר, לא להורים, פשוט אנשים לא יודעים עד כמה שזה גרוע.
אליעזר חבשוש: אם היו אומרים לי שהבת שלי בגיל 17 עד כמה המצב יכול להגיע להיות גרוע, אני הייתי פשוט סוגר אותה בבית, הייתי מאשפז אותה בכפייה, כי זה קיים מתחת לגיל 18, הייתי עושה הכול, אבל לא יידעו אותי עד לאיזה מצב חמור זה יכול להגיע.
אליעזר חבשוש: בבתי הספר, בצבא ולהורים של ילדים בגילאים האלה, שידעו עד לאיזה מצב זה יכול להגיע, כי אתה בהתחלה אומר, טוב, עכשיו היא לומדת לבגרות, חבל, כל השנים, טיולים, חברים.
אליעזר חבשוש: אין ברגע שזה מגיע למצב כזה, צריך לשים את הכול בצד ולטפל קודם כל במחלה הזאת, את כל השאר אפשר לעשות אחר כך, ברגע שנכנסים לזה עמוק, קשה מאוד לצאת מזה.
סופה לנדבר: תודה רבה לך, קודם כל שלמרות כל מה שאתם עוברים עכשיו, הגעתם לכאן.
פרלה אלמליח: הבת שלי כבר מתה, אין מה לעשות, אבל אני עושה את כל זה כדי שאחרות לא ימותו, היא מגיל 13 הייתה בולימית ניברוזית, עד שהגיעה לגיל 18 השתלטתי עליה, היא שייכת לי, בגיל 17 וחצי עד גיל 18 היא הייתה בתל השומר לנוער, היא יצאה יפיפייה, ואז שוב פעם התחילה והמלחמה האמיתית התחילה, כי היא לא הייתה ברשותי, אין בית חולים בכפייה, פסיכיאטריה לא מתאים לבחורות האלה, הן אינטליגנטיות, יש להן שכל, הן יודעות מה הן עושות וחבל לקחת אותן לפסיכיאטריה וגם את זה צריך בכפייה.
פרלה אלמליח: אז הייתי לוקחת אותה לפורייה, בית החולים שלנו, עושים לה סוכרים, מלחים, מה שצריך, יומיים, שלושה, תודה רבה.
פרלה אלמליח: אצל דוקטור גור היא הייתה חמש פעמים, שלוש פעמים עם צו מבית משפט, לא שהוא מתייחס לצו, אבל כדי שיתנו לי אפוטרופוס עליה הייתי צריכה לתבוע את המדינה, להפסיד הרבה כסף.
פרלה אלמליח: עומדים מולי ארבע, חמש גופים מהארץ כאילו באתי לפשוע איזה פשע, סך הכול רציתי להציל את הבת שלי.
פרלה אלמליח: ואז הייתי לוקחת אותה לדוקטור גור ומקבל אותה ואחרי חודש, חודש וחצי, רציתי להגיד משהו, האפטרים שאתם נותנים לבנות, זה הורס להם את כל הטיפול שאתם נותנים, הבת שלי למשל, פעם ראשונה אפטר ברחה, פעם שנייה ברחה, לא לתת להם אפטרים בלי ההורים, סליחה שאני אומרת את זה.
פרלה אלמליח: בפעם האחרונה שהייתה בתל השומר, הייתה לה כוויה דרגה שלוש והם הואילו בטובם להזמין לה תור במחלקת הפלסטיקה, אז היא פחדה וברחה.
פרלה אלמליח: לדוקטור גור נמאס ממנה, והכניס לי אותה למחלקה פסיכיאטרית בתל השומר.
פרלה אלמליח: אם לא הייתי מגיעה עם הבן שלי, מסכנה פסיכוטית, תפסה אותה על הקיר, חנקה אותה, היא הייתה הורגת לי אותה.
פרלה אלמליח: הוא אמר לי, בואי נלך בלי אישור.
פרלה אלמליח: אמרתי לו, אבל שלושה ימים, אומר לי, לא, אני רוצה את אחותי, אני רוצה לראות אותה, למה לקחו לה את הפלאפון.
פרלה אלמליח: ואז נכנסנו ומצאנו אותה בוכה, בדיוק הפרידו אותה.
פרלה אלמליח: אז הוא מאוד התרגש וחתם לרופאה שם ולקחנו אותה הביתה ומאז המצב שלה התדרדר, פעמיים פורייה, וזהו.
פרלה אלמליח: אני חושבת שצריך לעשות כפייה סלקטיבית, לא לכל אחד, נכון שהרבה בעלים מנצלים את זה, או הרבה נשים, סלקטיבית, להורים כמונו צריך שיהיה אפוטרופוס לכל החיים על הילדים שלהם, אנחנו סבלנו 21 שנה, עד גיל 18 יכולנו, מגיל 18 ועד שהיא מתה לי, היא גוססת והיא לא רוצה בית חולים, הסעד היה צריך לשלוח עובד סעד לרופא המחוזי, לפסיכיאטר, להביא לי צו, שהאמבולנס ייקח לי אותה ואז הן חכמות, בדרך היא הייתה אוכלת דבש ושום כתוש ושומשום וגבינת עיזים וחלב עיזים והיא מגיעה עם כל הגוף כמו מכונה שמשמנים, עושים לה בדיקה, אומרים היא בסדר, היא יכולה לחזור הביתה, היא לא פסיכוטית, היא לא צריכה פסיכיאטריה.
פרלה אלמליח: אז בגלל זה הבת שלי מתה.
פרלה אלמליח: יש לי תמונות פה, אני לא רוצה להשוויץ, אבל אין יותר יפה מהבת שלי, יש הרבה בחורות יפות, אבל היא הייתה יפה והייתה חכמה והיו לה תעודות של קוסמטיקה, של ציפורניים, של מזכירה רפואית, של ספרית, מה שהיא רצתה אני עשיתי לה, רצתה ניתוח אף, עשיתי לה, אמריקה שלחתי אותה, התרוששנו וריבים בבית ואין חיים בבית ואחים שלה לא רוצים שהיא תיכנס להם לבית, שהיא לא תקיא להם והילדים יהיו חולים, ממש הם מנדים אותה, לא מרצונם, מהכאב, הם כועסים עליה שהיא הייתה מתעללת כביכול באבא ובאימא, אנחנו פנסיונרים.
פרלה אלמליח: אני אומרת שצריך למצוא חוקים, לתת אפוטרופוס לכל החיים להורים כמו אלה ולעשות הרבה בתי חולים כאלה.
פרלה אלמליח: פורייה, יש לנו בית חולים יוצא מן הכלל, יש מחלקות ריקות, מחלקה אחת יכולה להיות הפרעת אכילה, אבל בד בבד, לא רק למלא אותם זונדות, לדבר איתם, לתת להם הרבה שיחות, להסביר להן שהן עומדות למות, להראות להם תצלומים, לא יודעת, לטפל בהם גם בגוף וגם בנפש.
פרלה אלמליח: הבת שלי הייתה באה, מהר הייתה עולה ל- 40-42, יש להגיד לזכותם והייתה יוצאת יפיפייה, השופטת או השופטים היו רואים אותה, אוטומטית היו מורידים לי אפוטרופוס שלה.
פרלה אלמליח: אז אני הפסדתי, 17 אלף, 20 אלף, עוגמת נפש, בעלי קיבל שלוש אירועים.
פרלה אלמליח: עדי ברקן, שלוש שנים עם הבת שלי, הוא קיבל אירוע, הוא ברח, הנה אני אומרת מולו, הוא היה שלוש שנים איתה, כמה פעמים בשבוע.
פרלה אלמליח: אז אני אומרת צריך להוציא חוקים שיבואו לקראת ההורים וצריך לפתוח הרבה בתי חולים, בצפון, בדרום, בנגב, במרכז, לא רק תל השומר.
פרלה אלמליח: סליחה, אני עוד רוצה להגיד, אני לא רוצה להעליב, שמנהל המחלקה לא יחשוב שהוא אלוהים, למה אני באתי בצו והוא לא רצה לקבל אותה אם היא לא תגיד, אני רוצה להיכנס, אבל המחלה שלה זה שהיא אומרת, אני לא שמנה, אני לא רוצה זונדות, אז צריך לשפר את החוקים.
סופה לנדבר: שלום, אתה רוצה להגיד כמה מילים.
שלום אלמליח: המחלה היא הרבה יותר ממה שמדברים כאן אנשים, יש מליון סיבות למחלה, אני לא צריך להיות פסיכיאטר או פסיכולוג כדי לדעת את זה, אני הכרתי את אחותי ואני מכיר עוד בחורות ובחורים בטבריה שסובלים מאותה מחלה ונעזרים בנו, במשפחה.
שלום אלמליח: ואחת הסיבות, את אחותי למשל מישהי מבית הספר לימדה, באה אלינו הביתה לשבת, שלא תשמיני, תאכלי ותקיאי, אותה היא לימדה ככה.
שלום אלמליח: אבל אני מכיר בחורה בטבריה שלמדה כי היא רצתה להיות כמו אחת הדוגמניות האלה, העצם, שמפורסמות.
שלום אלמליח: הם יכולים פשוט לעשות כמו שעושים חוק שאסור אלכוהול מגיל מסוים, ואסור לעשן, יעשו חוק, יש יחס של גובה משקל, יש כאן מומחים, לא חסר מומחים, דיאטנים, יש יחס מסוים של גובה ומשקל שיהיה אסור לסוכנויות להעסיק מי שמתחת לזה, ממש בפירוש.
שלום אלמליח: ואז כשהם יראו שזה בלתי אפשרי, הם יירתעו, הם לא ירצו להגיע, בתור ילדה בת עשר שלוקחת אותה בתור מודל לחיקוי.
שלום אלמליח: אחותי היא סתם התבזבזה, אומרים שאסור להגיד את זה, אבל היא סתם הלכה, שבנאדם בכל מדינה מתוקנת, אזרח נתקל בבעיה, דבר ראשון הוא פונה לקבל עזרה מהמערכת, וכשאין עזרה מהמערכת, הבנאדם קורס, ככה הייתה אחותי.
סופה לנדבר: עדי ברקן, בבקשה.
עדי ברקן: טוב, אני אתחיל קודם כל ואתייחס למקרה של הילה כי באמת הכרתי אותה דיי טוב, שלוש שנים כמה פעמים בשבוע ולהבדיל מבחורות אחרות שאנחנו פוגשים הילה רצה לחיות, בחורה שקמה בבוקר והולכת איתי לסניף של סופר פארם כדי לקנות איפור ומתאפרת, זה לא אחת שרוצה למות.
עדי ברקן: אז אני מכיר באמת בחורות שרצו להגיע למצב של מוות והגיעו לצערנו.
עדי ברקן: הילה אחת מהבנות שאם היה, כשאני פגשתי אותה בפעם הראשונה ופגשתי את הניצוץ, ולצערי אני כבר יודע להבדיל בין ניצוץ כבוי או ניצוץ של רצון לחיות, להילה היא את הניצוץ הזה.
עדי ברקן: ולצערי כואב להגיד את זה, אבל אם הילה הייתה נמצאת במרכז והייתה יכולה לקבל את המינימום שאפשר לקבל, כי אנחנו בעצם נותנים היום מינימום ותכף אני אכנס לזה, היא הייתה היום איתנו.
עדי ברקן: הבעיה היא אחרת, הבעיה היא, אני לא יודע אם מישהו פה יודע את הכמות שאנחנו מדברים עליו, אני כבר 6-7 שנים בסיפור, אני עוד לא ראיתי סטטיסטיקה אחת שנעשתה בשנים האחרונות, אני לא יודע מאיפה.
יורם מרציאנו: אולי אף אחד לא לוקח את זה ברצינות, לא מספיק מתייחסים לזה.
עדי ברקן: יתייחסו לזה בקרוב, כי לדעתי מדובר פה על כל בית שלישי ואם זה לא שם זה בדרך לשם.
עדי ברקן: ואני לא נמצא במחלקה סגורה, אבל אני לא ניזון ממחשבים, אני נמצא ברחוב, ואני נחשף ל- 5000-7000 בני נוער בשנה, אף אחד לא מרוצה מאיך שהוא נראה, הדימוי העצמי הוא מתחת לאדמה, לא רק דימוי הגוף, הדימוי בראש, אנשים לא מרוצים ממה שהם רואים במראה ומחפשים את כל הקיצוניות שמתבטא בסמים, באלימות ובהפרעות אכילה.
עדי ברקן: עכשיו, אם אנחנו מדברים על כל בית שלישי, אז לא מדובר במאה אלף, מדובר פה על מאות אלפים.
עדי ברקן: והמוות שאני פוגש אותו זה המוות הנפשי, המוות שהמחלקות להפרעות אכילה כמעט ולא מגיעים כי אליהם מגיעים באמת מקרים אקוטיים, מקרים של סכנת חיים מיידית.
עדי ברקן: בוא נדבר על המספרים הגדולים ביותר, שהמספרים באמת הם אלה שמתים נפשית, כל שנה מצטרפות מאוד בחורות שמתות נפשית.
עדי ברקן: המוות הנפשי הוא לא מוות פיזי, הוא יכול להימשך 10-20 שנה וכמו שצ'רלי אמר, לוקחת את כל הסביבה איתם פנימה.
עדי ברקן: אז אני אומר דבר כזה, מעבר להגברת מודעות ומעבר לטיפול, כי אני לא מטפל, אני לא מתיימר להיות, אני רואה רק את המצוקה של הבנות.
עדי ברקן: צריך להיכנס פה, בבתי הספר מלמדים המון שעות שלדעתי הן לא מבוזבזות, אבל אם היינו לוקחים שעה אחת, איתן מטפל מגיל 18, אצל דני שטיין יש ילדות שהיו פעם בנות 14-15, היום זה כיתה א', ב', אני מכיר שניים שממתינים שם.
עדי ברקן: אז כבר לא מדובר על גיל ההתבגרות ולא מדובר על 14-29, לדעתי מדובר על 5-50.
עדי ברקן: כי אני מכיר אישית נשים גם בנות ארבעים בסרט הזה, נשים שהתחילו בהפרעות אכילה לפני שלוש ארבע שנים, לא אלה שמושכות את זה לפני עשרים שנה.
עדי ברקן: אז אנחנו צריכים להבין שאנחנו בעיצומה של מגיפה, מגיפה אמיתית.
סופה לנדבר: אם לקחת בחשבון שאחוז אחד מהאוכלוסייה חולה במחלה הזאת, זה אומר ש-7000 איש בערך חולים במדינת ישראל.
סופה לנדבר: אנחנו לא קיבלנו את מספר האנשים האלו ממשרד הבריאות, אבל לפי נתונים שהתפרסמו - - -
יורם מרציאנו: למשרד הבריאות יש איזה נתון בעניין הזה?
סופה לנדבר: שבעים אלף, זה אומר שמספר החולים הוא כל כך גדול ובעצם חוסר ההתייחסות של מדינת ישראל, אני מתכוונת לכתוב מכתב לשרת החינוך להגביר את שעות ההסברה בבתי הספר ומובן לשר הביטחון על מספר שעות בצבא, בגלל שהמצב הולך וגובר, מספר האנשים שחולים הוא כמות שגם גדלה בשנים האחרונות ואני הנחתי חקיקה בשנת 2001, מאז עברו כמה שנים, על מרכז טיפולי, הקמת מרכז טיפולי, עד כה המדינה והממשלה התנגדו והמרכז הזה לא קם ואנחנו רואים שעד גיל 18 הם מקבלים טיפול בכפיה ואחרי גיל 18 לא, מספר המיטות הוא קטן מאוד, בתל השומר 24 ובפועל 28, זה מספר מיטות קטן ביותר במדינה.
עדי ברקן: אם יורשה לי, כדאי מאוד שכולנו נצא מהסרט הזה של שבעים אלף, אתם לא נמצאים קרוב למציאות, לא מדובר על שבעים ולא מאה שבעים, מדובר פה על מאות אלפים.
עדי ברקן: בואו איתי החוצה, אני מוכן לעשות אתכם סטטיסטיקה, לא אלה שרוצות להיות דוגמניות, אני לא נמצא במשרד דוגמנות כבר חמש שנים, אל תיקחו אותי לסיפור של הדוגמנות, אני מדבר על הממוצע של הנוער הישראלי, שם אני נמצא, לא בדוגמנות.
עדי ברקן: לא שבעים ולא מאה שבעים אלף, מדובר פה על מאות אלפים.
עדי ברקן: מכיוון שאני קרוב לדוגמנות, התחלתי בפעילות עצמית, גם אני לפני חמש, שש שנים שלחתי בחורות לעשות דיאטה, אני לא תיארתי לעצמי שאני שולח אותן להתאבד, בשבילי בחורה שצריכה להוריד שניים שלושה קילו, זה להוריד בפחמימות, לשתות פחות קולה, זה הכול, אני לא תיארתי לעצמי שאני שולח אותה הביתה, אז אנחנו חמישים אחוז מהבעיה, הנורמה החברתית.
עדי ברקן: אין מושג כזה רזה מידי, את זה צריך להכניס פנימה.
עדי ברקן: בתחום שלנו מדובר פה על בסך הכול, שמתי לב שאף סוכנות דוגמנות מעבר לעילית לא הגיעה, אני אומר לכם דבר כזה, בין 7-10 אלפים בני נוער מציעים את עצמם להיות דוגמנים בסוכנויות בארץ, אני מדבר אתכם לפני עשר שנים זה היה שלושת אלפים---
סופה לנדבר: מה לדעתך צריכים לעשות?
עדי ברקן: להעמיד גבול וזה אומר ככה, כל נערה שרוצה להגיע להיות דוגמנית חייבת לעבור בדיקה תזונאית, זו לא בדיקה פולשנית, מתמטית זה יכול לתת לנו אינדיקציה מינימאלית, גם לתזונאית שיש לה התמחות בהפרעות אכילה, לגלות אם הבחורה נמצאת באיזון פיזי או בהפרעת אכילה.
עדי ברקן: סוכנויות הדוגמנות לא יוכלו לקחת דוגמניות בלי אישור של תזונאיות, מרוויחות מספיק כסף הסוכנויות כדי לממן מאה דוגמניות כפול פעמיים ביקור בשנה, זה גרושים, העמלות שהם גובים מספיקות כדי לממן את הסיפור.
עדי ברקן: ולהטיל על החברות המסחריות, שטראוס- עילית יעשה חשבון בקמפיין הבא האם לקחת נערת מילקי כמודל חברתי עם BMI 14 או לקחת BMI של 18-19 אחרי אישור.
עדי ברקן: אם אותה חברה מסחרית תמצא שהיא השכירה את שירותיה של דוגמנית בהפרעות אכילה, היא תחזיק את המחלקה של איתן, היא תחזיק על חשבונה עוד עשרים מיטות שזה בערך 10-12 מיליון שקל.
עדי ברקן: אני לא מאמין שמנכ"ל במדינת ישראל, וכמה מדובר, איזה תקציבי פרסמום, כמה קמפיינים יש בארץ, שמונה משרדים, עשרה סוכנויות דוגמנות וגמרנו את הסיפור.
עדי ברקן: ואני בטוח בדבר אחד, שמנכ"ל חברה מסחרית לא ייקח על עצמו חיי אדם וייתן את ההנחיה למשרד הפרסום, אני מבטיח לכם, תעשו סטטיסטיקה לפני וסטטיסטיקה בעוד ארבע שנים ותראו שהנורמה החברתית תשתנה, חמישים אחוז מהבעיה אנחנו פותרים.
סופה לנדבר: חבר הכנסת מרציאנו.
יורם מרציאנו: אני רוצה לברך את יושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת סופה לנדבר, על עצם קיום הדיון החשוב הזה.
יורם מרציאנו: אני רוצה לומר לך מראש שאני מתנצל כי אני צריך להגיע לוועדה נוספת כדי להצביע בו שזה בעצם מעיד על כך, שאנחנו אפילו, חברי הכנסת לא יכולים לשבת פה לקיום דיון אמיתי, מעמיק, יסודי, כדי להגיע בסופו של דבר לאיזה שהוא פתרון או לאיזה שהוא הצעת ייעול שתייעל את המערכת.
יורם מרציאנו: אני יכול לספר במקרה אישי שלי, אני מכיר את הנושא של אנורקסיה מבת משפחה קרובה מאוד שלי, ילדה בת 16, ואני זוכר את ההתמודדות של ההורים שלה ואני רוצה לומר לכם שהיינו אובדי עצות, לא פעם הגענו לבית החולים שבבית החולים הפנו אותנו לבית חולים לחולי נפש והייתה התמודדות קשה של הורים שלא היו מוכנים להבין שהבת שלהם לוקה במחלת נפש, יש פה בעיה אמיתית של הרבה מאוד הורים בסיפור הזה, שההורים לא מוכנים לקבל את זה.
פרלה אלמליח: סליחה, זו לא מחלה נפשית, אפשר לטפל בה בד בבד כמו הבית חולים של האדון הנכבד עם פסיכיאטריה, לא מתאים להם להיות בבית חולים של משוגעים.
יורם מרציאנו: זה בדיוק העניין, את מחזקת את מה שאני אומר, ולכן בתי החולים הממשלתיים או של קופות החולים לא היו מסוגלים לתת תשובות לעניין של הילדים האלה והפתרון היה קל, להפנות אותם לפסיכיאטרים ולבתי חולים נפשיים, וזאת הייתה חלק מההתמודדות.
יורם מרציאנו: אני מסכים איתך גברת, את בדיוק קלעת למה שאני מכוון.
יורם מרציאנו: לכן אני בא ואומר, אנחנו רואים עכשיו לצערי הרב, כמו בכל החברה הישראלית, קורה משהו במגרש כדורגל, אנחנו כולנו מתעוררים, צועקים, בעוד חודש שוכחים הכול.
יורם מרציאנו: קרה מקרה מצער שאני משתתף בצערכם וזה לא המקרה הראשון ואני מקווה שיהיה המקרה האחרון ואנחנו לצערי הרב לא מספיק היינו ערים לתופעה.