GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חיים אלבז: הוא יצא נדמה לי אחרי חמישה, שישה ימים, אני אפילו לא זוכר, גם אני לא רוצה לזכור האמת היא.
חיים אלבז: רספרידל, תקשיבו טוב, התרופה שנקראת רספרידל, נתנו לו בכל מיני, אני לא ידעתי אפילו מה זה, דחפו לו רספרידל, אחרי חמישה שישה ימים, אני מלמד בישיבה, פתאום אני מגיע הביתה רק כדי לבקר את אשתי, היא אומרת לי הבן שלנו בבית חולים, במיון.
חיים אלבז: אני מרים את הטלפון למנהל בית החולים, הבן שלך נמצא כאן, שאלתי חי או מת?
חיים אלבז: נבהלתי לא הבנתי מה קרה, מצאו את הבן שלך שכוב על הרצפה, בגלל שנתנו לו יותר מידי רספרידל.
חיים אלבז: נהג המונית שהוא חבר שלי טוב ראה אותו שכוב על הרצפה מוציא ריר, מעולף כולו, אף פעם לא קרה לי דבר כזה עם הבן שלי, ילד בריא, ילד נושם, ילד חי, ילד תוסס, מותק של בנאדם, חבל שלא יכולתי להביא אותו לכאן, כי הוא היה יושב כאן מבויש.
חיים אלבז: אני אמרתי לו בבוקר, יהודה אני רוצה לתת לך את מתנת החיים שלך, אין לך פה ולכן אני הולך לשמש לך כפה.
חיים אלבז: שימו לב, במקום לקחת אותו לצבא, אני משמש לו כפה.
חיים אלבז: אני מחכה למקום הזה כדי לבוא ולומר ולזעוק, הסיפור לא נגמר.
חיים אלבז: אחרי כל הסיפור הזה, נפגשתי עם העמותה, לא היה לי עם מי לדבר, מה אני עושה, נפגשתי עם כל מיני אנשים טובים שפשוט תמכו ועזרו לי לאורך כל הדרך ואחר מהם אמר לי, חיים תפסיק את הכדורים, אני פחדתי, אמרו לי, תפסיק כדורים, אני אקרא אבא פרימיטיבי כי אני לא משתמש עם המדע המודרני הצרוף, ככה אני פחדתי.
חיים אלבז: עכשיו אני גם מטפל סיני והתחלתי עכשיו להיות במתחים עם עצמי, בקונפליקט.
סופה לנדבר: אתה הפסקת לתת לו את התרופה?
חיים אלבז: כן, יהודה הפסיק את הכדורים שנתיים וחצי, אתם מוזמנים כולכם לבוא ולראות את יהודה אלבז, הבן של חיים אלבז, נמצא כיום במחנה נפתלי, עובד כחייל מתנדב נורמאלי לחלוטין, בחור שלוקח כרטיסיה כל בוקר, נוסע עשרים דקות, המסוכן לציבור, כן?
חיים אלבז: אסור לשכוח, המסוכן לציבור, דרך אגב בדרך לא שמעתי שום דבר שהוא עושה, עם הכרטיסייה מגיע למחנה נפתלי חוזר כל יום.
חיים אלבז: מה שאני רוצה להגיד זה דבר אחד, אני לא מבין עד לרגע זה, איך ייתכן במדינת ישראל לקחת ילד כמו שלי, משפחה כמו שלנו, שעשינו כל מה שלעיל ידינו, וככה לקחת.
חיים אלבז: תבינו, ברוך השם הכול בסדר, חבר'ה, עד אתמול, אף אחד לא יודע את הגיהינום הפרטי שאני עובר, כי הילד הזה לא צורך כדורים, אני מספר לכם, הוא מסכן, כשהוא לא צרך את הכדורים, במקומות מסוימים עד שאני קלטתי, עד שהעמותה העירה לי את העיניים ולפעמים הוא היה, נגיד את זה, לפעמים קצת נתן מכות, כתופעה שימו לב, של גמילה משימוש בסמים.
חיים אלבז: היום לא היה ולא נברא, הילד הזה מתפקד לחלוטין, הוא בסדר, ברוך השם.
חיים אלבז: אבל מה שחשוב לומר, שגם אחרי כל הסיפור הזה, תגידו ברוך השם הכול טוב.
סופה לנדבר: חיים אני רוצה ממך לשמוע, מה אתה מציע, אחרי הסיפור שאתה עברת, מה אתה חושב שאנחנו צריכים לעשות ככנסת, כוועדה?
חיים אלבז: לחוקק את זה בחוק, לפסיכיאטר אין לו שום סמכות כאדם בודד להחליט, אבל לא משנה, אני לא יכול להתמודד עם זה, מדינת ישראל קבעה לי שהם הסמכות.
חיים אלבז: אבל ברגע שהגעתי לשם, תנו לי בבקשה עוד בנאדם כדי לדבר איתו, למה אני צריך לדבר מול פסיכיאטרית אחת?
חיים אלבז: מה היא, אלוקים?
סופה לנדבר: אני מבטיחה שאנחנו נהיה בבית החולים.
חיים אלבז: פסיכיאטרית היא לא אלוקים, אפשר שישב עוד אחד לידה.
חיים אלבז: אגב, בכיתה של אשתי, ועכשיו אני מדבר על הריטלין וסוגר את הנושא, מתוך 28 תלמידים, יש 12 תלמידים שצורכים ריטלין, מזה אומר?
סופה לנדבר: חמישים אחוז של מדינת ישראל הם היפראקטיביים.
חיים אלבז: ממש ככה, תייגו אותם.
חיים אלבז: בכיתה שלי, ישנם שני תלמידים שאני במירכאות רבתי עם ההורים, כי כל כך הצלחתי לשכנע את התלמידים שלא ייקחו ריטלין שברוך השם הם לא לוקחים ריטילין, אז האימא אומרת לי, חיים תשמע,אתה בשיעור שלך אתה יודע איך לנווט אותם.
חיים אלבז: ילדים שיש להם אש, מה הם עושים הם מכבאים אותה?
חיים אלבז: זה מה שהפסיכיאטרים עושים, לוקחים את האש, מכבים, הקדוש ברוך הוא לא ברא אדם עם אש כדי שיכבו אותה, כדי שייטבו אותה, כדי שיתעלו איתה, מה עושים הפסיכיאטריים?
חיים אלבז: זומבי, לוקחים את האש, חונקים, זה מה שהם עושים.
סופה לנדבר: אני רוצה לשמוע אותך, את אמרת שיש לך שלושה ילדים שלקחו ריטלין ושלושה שאת בשום פנים ואופן לא רוצה.
סופי טלר: אני חושבת, שאי אפשר לתת ריטלין לפני גיל 5 ולכן הם עוד לא מקבלים, אבל אני בקשר עם הגננות והמורים ויש מורים שבאמת לא דוגלים בזה למזלנו.
סופי טלר: בגיל 4.5, לפני שמונה שנים, הילד השני שלי שהיה אז בן 4.5, זרק פעם אבן על הגננת.
סופי טלר: היא לא סיפרה בדיוק מה קרה ולמה הוא זרק, הוא רצה לדבר, אלימות זה כנראה בא מאילמות, הוא לא הצליח להעביר את מה שהציק לו, והיא לא התייחסה אליו כי היא דיברה עם הבן שלה שבא לבקר.
סופי טלר: הוא זרק עליה אבן, זה הגיע לראש וזו אלימות שזה לא יעבור.
סופי טלר: היא החליטה, הבן שלך לוקה במשהו, הוא לא נורמאלי, הוא צריך אבחון פסיכולוגי של הגן, וצריך להביא אותו לנוירולוג כדי שיקבל אולי תרופה.
סופי טלר: לפני שמונה שנים, אני חושבת שהנושא של הריטלין היה מאוד בשקט, כלומר אל תספרי לאף אחד, הורים לא יודעים, ככה הכול יהיה בסדר.
סופי טלר: אבחנו אותו וראו שהוא ADHD , שזו אבחנה של היפראקטיביות.
סופי טלר: ילד מאוד חכם, רק את זה לא ידעו אז והוא התחיל לקבל בגיל 4.5 ריטלין, עבר שנתיים בגן שפה, הכול נהיה יותר טוב, עם הריטלין, מינון יחסית גבוה כי הוא קיבל 20 מ"ג אז.
סופי טלר: כשהוא הגיע לכיתה א', זה כבר אחרי שלוש שנים של ריטלין, החליפו שלוש פעמים מורה באותה כיתה, כלומר אחרי חודש מורה אחת נעלמה, מסיבות עצובות, אבל היא עזבה, החליפו עוד פעם, במשך השנה הראשונה שילד צריך יציבות ולהכיר ולסמוך על הבנאדם המבוגר שהוא מולו.
סופי טלר: בסוף השנה הוא היה לגמרי מבולבל והוא היה מסתתר מתחת לשולחנות והיה בורח מהחלונות, התנהגות מוזרה, החליטו שהוא צריך חינוך מיוחד ואני דיי ממושמעת ואני עושה את מה שאומרים לי והבאתי אותו לחינוך מיוחד, טעות שנייה.
סופי טלר: הוא לא היה צריך חינוך מיוחד, ממש לא, בפירוש לא, היום זה כבר חמש שנים שהוא בחינוך מיוחד.
סופי טלר: המינון עבר ל- 40 מ"ג ריטלין כשהוא שוקל 45 קילו פלוס ריספרדל שזה תרופה לסכיזופרניה והוא לא סכיזופרן, הוא לא מאובחן כסכיזופרן, אבל הוא מקבל את הריספרדל במינון שיוציא את התופעה של הריטלין.
סופי טלר: כלומר, אני התלוננתי שאני מקבלת פצצות אנרגיה בבית, יש לי ילדים על ריטלין בבוקר כמו רובוטים,מגיעים הביתה ויש אלימות ללא צורך, ממש.
סופי טלר: זה המרץ שמתפרץ, כל התסכול הזה שהילד שתק, שמרביצים לו, שעונים לו לא יפה,שמבקשים ממנו לשבת ולא בא לו לשבת, הוא יושב כי הוא מקבל את התסכול הזה ולא פותרים לו את התסכול.
סופי טלר: הוא מגיע הביתה ויש לי שישה ילדים, כבר הקטנים סובלים מהגדולים, והקטנים גם כן לא יושבים כל הזמן, הם ברוך השם בריאים אבל.
סופי טלר: הפסקתי את הריטלין לפני חודש, כשראיתי שהאלימות גוברת ואין מענה לזה גם בבית ספר.
סופה לנדבר: ומה קורה עכשיו שהפסקת את הריטלין?
סופי טלר: קיבלתי חזרה ילדים שהם רגשיים יותר, כלומר מחבקים אותי, מחייכים, אמרו לי, אימא אמרו לי שאני חברמנית, הילדה בת 13.5, נתנו לה גם ריטלין כי היא אובחנה כי ADD בעצם, בעיה של ריכוז.
סופי טלר: הילדה הזאת למשל, במקום לראות כבר שיש לה, היא הייתה מטופלת אצל פסיכולוג במשך שלוש שנים מאחר וגילו שהיא הייתה בגיל שמונה גילינו שהתעללו בה מינית במשך שלוש שנים.
סופי טלר: יש לה סיפור, מגיל חמש עד גיל שמונה היא שתקה, מגיל שמונה עד גיל 12 היא קיבלה ריטלין כי היא לא הייתה שקטה, והיא בעצם אנחנו גם איתה בטיפול פסיכולוגי.
סופי טלר: והיום כשאני מוציאה את הריטלין שלא היה כבר צורך, בכלל לא היה צורך לזה, אבל אבחנו אותה כ- ADD, היא אומרת לי אימא, אמרו לי שאני חברמנית, שאני צוחקת, אומרים לי שיש לי חיוך יפה, פתאום ילדה אחרת ומבחינת לימודים היא המשיכה והיא דווקא קיבלה בשבועיים האחרונים ציונים למופת, אין לה בעיה של ריכוז ולא שום דבר.
סופה לנדבר: את טוענת שנגרם נזק לילדים, בגלל שאת נתת להם ריטלין?
סופי טלר: האלימות שהתמודדתי איתה לא הייתה נורמאלית, היו אומרים לי , אין לך משמעת בבית, זה לא נכון, זה לא נכון, יש משמעת בבית ובבית הספר, הרי מה הייתה הבעיה, הם לא היו סתם רובוטים, הם היו בורחים מבית הספר, הם היו מרביצים, הם היו מילולית, הילדים שלי, אני מגדלת אותם בישוב דתי ומילולית זה לא התאים לתרבות שאנחנו נותנים בבית, לתרבות שיש ברחוב אצלנו.
אילן סלומון: התנהגות פסיכוטית, זו תופעת לוואי של ריטלין וזה רשום בעלון גם.
סופי טלר: ממש.
סופה לנדבר: תודה רבה לך, אני רוצה לשמוע אותך.
דוברת: כפי שציינתי אני אימא לחמישה ילדים שהילד השלישי במשפחה הוא נוטל ריטלין, הוא אובחן כ- ADD, הוא לא היפראקטיבי, הוא ילד שיושב בכיתה, מסתכל על המורה, לא מבין מה היא מדברת, הוא קם והולך,הוא לא מכה,הוא לא משתולל, ילד שקט, ילד נעים הליכות.
דוברת: כשהילד עלה לכיתה א', הוא כמו שציינתי הילד השלישי, אז כבר היה לי מדד פחות או יותר מהילד הראשון והשני, יש לי ארבעה כבר שלומדים בבתי ספר,
דוברת: מהילד הראשון והשני, איך נרכשת קריאה, איך נרכשת למידה.
דוברת: וראיתי שיש לו בעיה, הוא קורא, אחרי שנייה הוא שכח מה הוא קרא, אז זה גם יכול להיות משהו בזיכרון.
דוברת: הלכנו באמצעות המרכז לילד של קופת חולים ואמרו לנו לעשות את האבחון הדידקטי, עשינו את האבחון הדידקטי וכל הזמן הזה כאילו הייתי במגע עם המחנכת, תראי, אולי יש לו בעיה, אולי הוא צריך יותר חיזוקים פה או שם, אז היא אמרה לי, לא זה כיתה א', זה בסדר, את לא צריכה לדאוג.
דוברת: כשבאנו עם הממצאים של האבחון הדידקטי, אז המחנכת אומרת לי, אני עוברת על האבחון, במסגרת האבחון הוא צריך לקבל הקלות כאלה או אחרות, אם זה במבחנים, קריאה, שיעזרו לו.
דוברת: הוא לא מתאים לכיתה הזאת, אולי תוציאי אותו לבית ספר מיוחד, אמרתי שאני לא אוציא אותו לבית ספר מיוחד, הוא יישאר בבית הספר הזה, האחים שלו לומדים פה, גם הוא ילמד כאן.
דוברת: העלו את הצורך במסגרת בית הספר לנושא של ריטלין והלכתי ועשיתי מבחן טוב"ה ובמבחן טוב"ה גילו שאם כדור ובלי כדור ההבדל הוא מאוד מזערי, אבל בכל מקרה החליט הנוירולוג לתת לו כדור.
דוברת: איך מציינים כולם, אני כהורה, ישבתי וקראתי ולמדתי וראיתי את כל התופעות של הריטלין וזה מאוד מפחיד, אבל לא הייתה לי ברירה, כי אם לא מוציאים את הילד מבית הספר.
דוברת: התחלתי לתת לו ריטלין הוא היה בכיתה ב' כבר, ילד בריא לחלוטין, רזה, רזה מאוד, עם הריטלין הפסיק לו התיאבון, חוסר שינה ואז הוא התחיל להיות פתאום פעיל, פתאום אקטיבי.
דוברת: באתי לנוירולוג, הוא כתב, למורת רוחה של האם אני כותב לו ריטלין.
דוברת: באתי לנוירולוג אמרתי לו שאני לא רוצה את הריטלין, אז הוא אמר לי בואי נעבור לקונצרטה, עם קונצרטה אולי זה יעזור לו יותר, התחלתי לתת לו את הקונצרטה, פרק זמן של חודשיים, הילד הפך להיות אלים בצורה פשוט לא נורמאלית, הוא מגיע הביתה, שובר דלתות, שובר חלונות, עם האחים שלו תסיסה, חוסר שינה, הוא יושב בלילות עם עיניים פתוחות, אז הוא אמר לי תשלבי עם זה גם כדור שינה, אמרתי עד פה, לא קונצרטה, לא כדור שינה, לא כלום.
דוברת: לקחתי מורה להוראה מתקנת, לקחתי גם סטודנטית שתשב איתו ובמקביל גם אני הייתי יושבת איתו בשעות הערב לשיעורי בית.
דוברת: תקופה מסוימת שככה עבדנו איתו וישבנו איתו וזה שמונים במבחנים, תשעים במבחנים, ילד אחר לחלוטין, אבל כל הקטע של האלימות נשאר, כאילו הוטמע בו.
דוברת: אחרי תקופה מסוימת של חצי שנה באנו שוב פעם לביקורת אצל הנוירולוג, אמרתי לו תשמע, א', ב', ג', זה הציונים שלו בתעודה, הילד יש לו קשיים כאלה וכאלה, אז הוא אומר לי כן את אשמה, כי את לא נותנת לו את מה שאנחנו אומרים לך, את לא מטפלת בילד שלך.
דוברת: אמרנו לך,ריטלין את לא נותנת, קונצרטה את לא רוצה, אבחון פסיכו-דידקטי, תעשי אבחון כזה וכזה.
דוברת: אמרתי לו, אתה יודע מה, אני אעשה כל מה שצריך, עשיתי אבחון פסיכו- דידקטי, ממש ביוני האחרון, אמרו שייתנו לו מורת שילוב בבית הספר אם אני אביא את האבחון הפסיכו- דידקטי, אם לא אז הוא לא יקבל את שעות השילוב.
דוברת: מה שכן, שילבו אותו מטעם בית הספר, זה בשיטת אלבויים, נתנו לו את שעות אלבויים במסגרת בית הספר וכל מה שגם כתבו לי באבחון הדידקטי שצריכים לעזור לו, הקלות למיניהם, לא עשו כלום, אז במבחן המורה אין לה זמן לשבת ולהקריא לו, אין גם תלמידה שיכולה לשבת ולהקריא לו, אז בגלל זה הילד היה מקבל את הציונים שהיה מקבל.
דוברת: באתי לעשות לו אבחון פסיכו דידקטי, ישבנו מול הפסיכולוג בפעם הראשונה, שאל כמה שאלות מנחות, הוציא אותי החוצה, ישב עם הילד לבד, לא יודעת מה היה בינו לבין הילד, שנכנסתי לחדר הוא אומר לי, המצב אבוד, אני חשבתי שכל עולמי חרב עליי, מה זאת אומרת המצב אבוד, אומר לי, לא, הילד הזה או שהוא לוקח כדור או שיתחיל לקחת כדור או שאנחנו מוציאים אותו לבית ספר מיוחד.
דוברת: זה היה בבחינה הראשונה, אחרי שבוע חזרנו לבחינה השנייה, הוא אמר לי, תשמעי, יש סיכוי, אם הוא יתחיל לקחת חזרה את הריטלין ואם האבחון הפסיכו דידקטי, יש לו הקלות מסוימות, בסוף שנה, אם הוא לא ישיג את הפערים שלו, יכול להיות שאנחנו נשים לו ועדת השמה ויוציאו אותו לחינוך מיוחד.
דוברת: אני רוצה להגיד לכם, הילד לוקח ריטלין מאוגוסט האחרון, הכדור הרגיל, 10 מ"ג, לוקח את זה בבוקר, הכדור הזה ההשפעה שלו היא סך הכול לארבע שעות.
דוברת: בכל מקרה כשהילד מגיע הביתה, הוא בא עם מטענים רגשיים כבדים מאוד, יש לו רגשי נחיתות, הוא מחפש אלימות, הוא עושה את התסיסה בבית.
דוברת: אני יושבת עם הילד בשעות הערב ללמוד איתו למבחן כשהוא כבר בלי השפעה של כדור, הילד מביא לי ציונים של שמונים תשעים.
דוברת: אז למה צריכים לחייב אותי לתת לילד ריטלין רק בשביל שהוא יישאר במסגרת בית הספר?
סופה לנדבר: ארבעים ילדים בכיתה אז זה דיי קשה לאדם שעומד מולם.
דוברת: אבל הוא לא עושה בלגאן, אני מציינת, הוא לא עושה בלגאן, הוא ילד שקט מאוד.
סופה לנדבר: תודה, בבקשה.
סופי טלר: רק כדי שתבינו עד כמה חמור המצב מהצד של החינוך, המנהלת מאיימת לשלוח את הבן השני שלי לחינוך מיוחד, כי היא לא מצליחה להושיב אותו בשיעורים שלה.
סופי טלר: יש לי אחיין שהגיע עכשיו מחוץ לארץ לאותו ישוב, וגם הוא נשלח לראות נוירולוג, אמא שלו רצתה לקבוע תור, היא התקשרה לנוירולוג ואמרה, אני רוצה לקבוע תור לבן שלי, הוא בכיתה א', אנחנו רק הרגע עלינו ארצה, מה אני צריכה לעשות?
סופי טלר: הנוירולוג שאל את המזכירה, מאיפה היא?
סופי טלר: כשהיא אמרה מהישוב עופרה, הוא אמר למזכירה, תגידי לאימא הזאת שאני לא מוכן לקבל אותה.
סופי טלר: זה הנוירולוג של קופת החולים.
סופי טלר: היא עלתה ארצה לפני חצי שנה, היא לא מבינה למה, היא שאלה, אתה לא מקבל עולים?
סופי טלר: אני יודעת עברית, מה קרה?
סופי טלר: הוא אמר, אני לא מוכן לאבחן יותר ילדים מבית הספר בעופרה.
סופי טלר: אני קיבלתי יותר מידי, אני חושב שבוודאות הבעיה בבית הספר, אני לא מוכן יותר לאבחן ילדים מהישוב הזה, קיבלתי כבר את כולם.
סופי טלר: התשובה של הפסיכולוגית, כשהיא חזרה לבית הספר ואמרה שלא מקבלים את הילד לאבחון, הפסיכולוגית אמרה לה, תשמעי, אל תספרי לנו סיפורים, אנחנו מכירים את הדוד, ואנחנו יודעים שבמשפחה יש גנים של ריטלין, אנחנו מכירים, את הילדים שלי בעצם, את בני הדודים, אל תספרי סיפורים, הילד שלך צריך ריטלין.
אריאלה וורטהיימר: לי יש חמישה ילדים ואני שומעת פה סיפורים עצובים ובאמת ליבי עם כולכם, אני רוצה לספר לכם גם את הסיפור של הילדים שלי.
אריאלה וורטהיימר: רק שלושה מתוך חמשת הילדים הסכים שאני אבוא לוועדה ואספר את הסיפור, מתוך חמישה ילדים ארבעה אובחנו עם ADHD ו- ADD.
אריאלה וורטהיימר: הילדים שלי כשהם היו קטנים, אז עוד לא היה את השחרור האיטי בריטלין.
אריאלה וורטהיימר: אני צריכה להתחיל קודם, הבן שלי הגיע לכיתה א', הוא כבר אובחן בגן חובה כילד שסובל מהפרעות של קשב וריכוז, הוא סבל מבעיה שהוא לא, אין לו הרגשה של התחושה של הסביבה שלו, בעיות תחושתיות הוריות, היה לו מאוד מאוד קשה והרבה מאוד פעמים הוא פגע בילדים אחרים או הפריע להם במשחקים שלהם מכיוון שלא היה לו את אותה תחושה.
אריאלה וורטהיימר: הגענו לכיתה א', ואחת העצות הייתה לקחת ריטלין, אחת התופעות של הילד, היום הוא בן 16 אגב, זה שהוא מקיא, הוא רגיש מאוד למאכלים ואתם בטח יודעים שהילדים האלה יש להם גם רגישות למאכלים.
אריאלה וורטהיימר: הוא הקיא כל הזמן את הכדור ולא נתתי לו, כי אם הוא מקיא, אנחנו לא צריכים להתחיל את הבוקר בהקאות.
אריאלה וורטהיימר: יום אחד בבית הספר הוא הלך לשחק בחורשה, אחד הילדים רצה לבוא אליו והוא פחד, הוא לא הרגיש את התחושה הזאת עם הילד הזה, הוא זרק לו אבן והילד הגיע לבית חולים ולי נדלקו מנורות אדומות.
אריאלה וורטהיימר: אמרתי, אם הילד שלי כבר פוגע בילדים אחרים, צריך לטפל בזה.
אריאלה וורטהיימר: הילד אובחן, הילד עבר את הפסיכולוגים והחלטתי לתת לו ריטלין.
אריאלה וורטהיימר: זה ילד שבזמנו, בכיתה א' שקל 50 קילו, היום אגב, הוא שוקל כמעט 80 קילו, גבוה מאוד, ילד בריא.
אריאלה וורטהיימר: נתנו לו אבל 10 מ"ג ריטלין ואם אתם זוכרים בתקופה הזאת לא היה את השחרור האיטי והייתי צריכה לחלק כדור ושהמורה תיתן לו בשעות הצהריים עוד.
אריאלה וורטהיימר: מן הסתם סידור מאוד לא נוח, לא נכון, והוא התמוסס לאט לאט, זאת אומרת היה מקבל בבוקר, החזיק מעמד כמה שעות וזהו.
אריאלה וורטהיימר: אם הזמן הפסקתי לתת ריטלין כי ראיתי שזה לא עוזר, התגובות מבית הספר המשיכו להגיע על קשיים של הילד בלימודים, על קשיים חברתיים, על קשיים סביבתיים, אז הריטלין לא עוזר, אז לא נותנים.
אריאלה וורטהיימר: התמזל מזלי ויום אחד נפגשתי עם נעמי, בכלל בעניינים אחרים, בנושאים של חינוך ונעמי שמעה שיש לי מתוך חמישה ילדים, ארבע עם ADHD ו- ADD.
אריאלה וורטהיימר: היא אומרת לי, הם עברו, הם מקבלים טיפול והכול, ואני אומרת לה, לא כי הטיפול לא עוזר, היא שואלת כמה מקבלים?
אריאלה וורטהיימר: עשרה מ"ג, היא אומרת לי, אני מבקשת שתיקחי את הילדים עוד פעם לאבחון ועוד פעם בצורה מסודרת שיקבלו את הטיפול, אני מציינת את זה מלפני שנתיים, זה ילד שלא הסתדר, היה לו קשיים חברתיים, אני לא יודעת אם אתם מכירים את הטיפוסים, הם רצים על ספות ועם ההפריות, קשה היה לו להירדם בלילה, הכול.
אריאלה וורטהיימר: וכל זה בלי לקחת ריטלין, בא מבית עם חינוך בסדר והכול טוב ויפה.
אריאלה וורטהיימר: לפני שנתיים הוא עבר שוב אבחון וקיבל את הרמה המתאימה לו מבחינת כמות תרופות והילד היום, או מלפני שנתיים שקל 70 קילו וקיבל 70 מ"ג ריטלין ליום.
אריאלה וורטהיימר: אני רוצה לספר לכם משהו, יש לי ילד חדש בבית, ילד שהתחיל ללמוד מוזיקה, התחיל להתארגן נפלא עם הלימודים שלו, מבחינה חברתית הוא נהדר, נכון, בשבת הוא לא לוקח את התרופות, אגב, אין פה שום בעיית התמכרות, בשבת הוא חוזר לנורמות של איך שהוא נהג קודם וגם בשביתה הוא לא לקח וגם בחופשים הוא לא לוקח.
אריאלה וורטהיימר: אני מוכרחה לומר שלי כהורה קשה כשהוא לא לוקח מהמקום שהוא ממשיך לרוץ, הוא ילד עם מאסה מאוד גדולה, הוא לא מרוכז, הוא מאבד כיוונים, הוא מאוד מאוד קשה, כשהוא לוקח את התרופות, הילד הוא ילד חדש, מצליח בלימודים ומבחינתו זה בהחלט כרטיס חברתי בבית הספר, להיות ילד בינוני ומעלה בלימודים, הוא לומד מוזיקה, הוא מצייר, הוא התחיל לעבוד אחר הצהריים.
אריאלה וורטהיימר: אני מוכרחה לומר את ההפך, שאני קיבלתי ילד חדש במתנה ולא רק אותו אלא עוד אחות שלו ועוד אח שלו.
אריאלה וורטהיימר: אני חושבת שהם יבנו בלי רגשי נחיתות, עם הרבה חוזק נפשי, הם יצאו לחיים אחר כך עם כלים יותר נכונים, כי יש, הם מקבלים את הכלים האלה של איך מתנהלים בכיתה ואיך מתנהלים בעולם, הם לומדים לקרוא ולכתוב, הייתה לי ילדה שעד כיתה ה' היא לא ידעה קרוא וכתוב, היא לא הייתה מסוגלת ללמוד וכשהיא קיבלה את הטיפול התרופתי, היא פתאום ידעה לקרוא ולכתוב, היום היא מקבלת מאיות בבגרויות, הצילו לי את הילדה בגלל שהיא קיבלה אבחון נכון וטיפול נכון.
אריאלה וורטהיימר: יש הרבה שרלטנים, הרבה אנשים שעושים אבחונים והם לא יודעים מה הם עושים, יש הרבה רופאים שלא מוכשרים לתת טיפול תרופתי נכון, הם לא יודעים כמה צריך לתת, הם לא מתמצאים.
אריאלה וורטהיימר: ולכן אני חושבת שצריך לעשות את הדברים מאוד מסודר, מאוד נכון, הן מבחינה מדעית, להגיד רופאים שיקבלו הכשרה נכונה, מי שעושה אבחונים שיהיה קו מנחה לכולם איזה אבחונים צריך לעשות, מה הרמה שלהם ושלא יפלו ילדים מסכנים אחר כך בין הכיסאות ויפלו לאנשים שהם לא מספיק מוכשרים.
אריאלה וורטהיימר: באמת לפעמים לקבל תואר דוקטור זה לא מספיק, זה אנשים שאולי מצליחים לעשות הרבה, אבל לא מספיק וכן צריך, זה תפקידו של משרד הבריאות.
סופה לנדבר: כמה זמן עבר בין האבחון הראשון והאבחון השני?
אריאלה וורטהיימר: כל ארבע שנים הילדים שלי מאובחנים, כל שלוש ארבע שנים כי באמצע הם עוברים לחטיבת ביניים מבית ספר יסודי והם גם צריכים לעבור.
יפית ברוך: אני קצת עם דעה שונה פה, אני עוסקת בתחום השיווק, יש לי שני אחים שקיבלו ריטלין, אחד היום בן 17 והשני בן 12.5.
יפית ברוך: הלקיחה של הריטלין הייתה לפני ארבע או חמש שנים בערך.
יפית ברוך: הגדול מבניהם שאיתו בעצם גם הייתה הבעיה העיקרית וגם אצלו באמת ראיתי מה שנקרא אחד לאחד את כל הסיפור שבדיעבד שמעתי וראיתי וקיבלתי עליו עוד ועוד אינפורמציה והבנתי שמשם מגיע הרעה והחולה.
יפית ברוך: אנחנו ארבעה ילדים בבית, נולדנו למשפחה דתית מסורתית, אבא שלי לפני 15 שנה החליט להתחזק ולחזור בתשובה, היום הוא חרדי, ממש שייך לזרם של חב"ד אבל הוא איש מאוד קשה באופי שלו, החזיק את הבית ממש ביד חזקה.
יפית ברוך: אני הייתי, גדלתי כילדה שעושה דיי מה שהיא רוצה והייתי שובבה ועשיתי, היו יכולים לאבחן אותי יכול להיות גם כהיפר אקטיבית, או כ- ADHD או ADD, מה שכן, הייתי ילדה עם רצונות משל עצמי ומאוד עצמאית וכולי.
יפית ברוך: התמזל מזלי שבתקופה שאני הייתי בחטיבה או בתיכון עדיין הנושא של האבחונים לא היה כמו שהוא היום, אבל אני רואה אצל האחים שלי שבעצם אני ממש גידלתי אותם, חיתלתי אותם, האכלתי אותם, בישלתי וניקיתי, ממש הייתי האימא שלהם ובעצם גם הייתי מעורבת בהחלטות, גם האבחוניות, גם הגעתי לאסיפות הורים, כל הזמן התעדכנתי לגבי מה שקורה איתם מאחר והגדול בניהם הוא הבן הראשון בבית, יש לי עוד אחות שהיא קצת קטנה ממני והוא בן לאב דתי אז אבא שלי מאוד שמח שיש לו בן והחליט ממש להיות מסור אליו, דבר שהיה לו בעצמו, לאחי, מאוד קשה.
יפית ברוך: הוא לא עמד בלחצים ובעומסים הרגשיים והנפשיים כתוצאה שאבא ממש החזיק אותו ביד חזקה והעמיס עליו הרבה מאוד דברים שהוא לא היה יכול להתמודד איתם.
יפית ברוך: יד קשה לפעמים גם הייתה אלימות מילולית או פיזית.
יפית ברוך: ולתוך זה בעצם משה גדל, אני כמובן ניסיתי לעזור כמה שאני יכולה ולתוך זה בעצם הוא גדל, בהמשך היו לו קשיים בלימודים, הוא עבר מבית ספר לבית ספר, מבית ספר חרדי לממלכתי דתי וכל הזמן היו בעיות לימודיות, קשיים נפשיים, קשיים חברתיים גם של השתלבות בגלל המעברים בין בתי הספר, גם בגלל החריגה שלו כי הוא הגיע לבית ספר דתי לאומי עם פאות וכל מיני דברים שהם לכאורה---
סופה לנדבר: סליחה, אני מבינה שזה מאוד מאוד חשוב מה קרה בסביבה של הילדים, אבל אני רוצה להבין מה קרה עם התרופה הזאת.
יפית ברוך: לאור כל הקשיים הלימודיים, במקום שיטפלו בבעיות בבית ובבעיות החברתיות ובבעיות הלימודיות פרופר, החליטו שלילד יש הפרעת קשב וריכוז.
יפית ברוך: אני בזמנו אמרתי, אוקיי, אני באתי מהממסד, עבדתי בתחום הרפואה הרבה מאוד שנים ואמרתי בסדר, הילד צריך עזרה, אני בהחלט רוצה לתת לו את העזרה הזאת כי היא מגיעה לו.
יפית ברוך: והלכנו לקבל אבחון ובאבחון כתבו גם את כל הנושאים החברתיים והמשפחתיים אבל לא ציינו שום דבר לגבי עזרה בנושא הזה, אלא המליצו פשוט לתת לו ריטלין, שלחו אותו למבחן טוב"ה, עבר את כל הליין הרגיל.
סופה לנדבר: אני רוצה לקצר אותך בגלל שאנחנו מאבדים את הקשר, אז אני פשוט רוצה להבין.
יפית ברוך: כשישבנו עם הפסיכיאטר, וזה מה שהכי חשוב בכל הסיפור הזה, אחרי אבחון טוב"ה שבאמת עמדתי על קנקנו כי אמרתי, זהו, זה הכול?
יפית ברוך: חשבתי שזה יהיה משהו קצת יותר מדעי, קצת יותר עם עניין, לא הבנתי מה קורה שם, אבל זה מה שהיה.
יפית ברוך: שאלתי את הפסיכיאטר הוא ממליץ לתת ריטלין ושאלתי אותו מהן תופעות הלוואי והוא אמר לי, יכול היה להיות עיכוב בגדילה ויכולים להיות קשיי אכילה, בדרך כלל זה חולף.
יפית ברוך: אמרתי, אוקיי והוא רשם את התרופה והתחלנו לתת אותה לאחי.
יפית ברוך: בהמשך ראינו שעם כל הקשיים החברתיים והבעיות שהיו לו, הבעיות רק הלכו והחמירו, לא היה שום שיפור בלימודים, לא היה שום שיפור מבחינה חברתית, זה רק הלך והחמיר.
יפית ברוך: הוא היה סובל מהתקפי זעם איומים בשעות אחר הצהריים, הוא היה דורש בשישי שבת, דורש, לקבל את התרופה, אני לא יכול, אני עצבני, אני חייב את זה, זה היה מאוד מפחיד.
יפית ברוך: חברה אמרה לי שהיא שמעה שזה לא טוב, ולאור זה שראיתי בחודשים, אפשר להגיד בשלושה חודשים האחרונים שהוא קיבל את זה, הוא קיבל את זה בערך בין חצי שנה לתשעה חודשים, ראיתי שהבעיה ממש החמירה וזה הפך להיות כפייתי בצורה מאוד איומה, פשוט החלטתי להפסיק את זה.
יפית ברוך: והפסקנו את זה בלי להתייעץ עם אף אחד.
יפית ברוך: בהמשך, בתי הספר המשיכו לפנות אלינו, אמרו שיש בעיות התנהגות, יש בעיות כאלה אחרות ושונות.
יפית ברוך: השורה התחתונה היא זה שהוא התבגר קצת והחליט שהוא באמת רוצה ללמוד ועבר לבית ספר שהוא רוצה ללמוד בו, הוא היום מצטיין בית ספר.
סופה לנדבר: טוב, אתה רצית לספר את הסיפור שלך.
יוני מצמן: לפני שאפנה לסיפור שלי, אני רוצה לחדד את הנקודה שיפית העלתה כאן.
סופה לנדבר: אני לא רוצה שאתה תחדד.
יוני מצמן: אני לא הולך לספר סיפורים, אני רוצה שתקשיבי לי רגע, יפית העלתה כאן נקודה מאוד פשוטה, את ההתנסויות המכאיבות מאוד שאחיה הקטן חווה.
סופה לנדבר: אני רוצה לשמוע את הסיפור שלך, ממה אתה התחלת עם ריטלין, מה היה בהיסטוריה שלך, כמה שנים לקחת את הריטלין, ואיך זה השפיע עליך, זה מה שאני רוצה לשמוע ממך ואת המדד תשאיר לנו.
יוני מצמן: אוקיי, תראי, ריטלין אני לא לקחתי, לקחתי תרופות פסיכיאטריות אחרות.
יוני מצמן: האמת היא שיש לי סיפור מאוד קשה ולכן רציתי להיכנס אליו דווקא מהנקודה הזו, כי אני לא מתבסס כאן - - -
אילן סלומון: יוני, אני מציע לא להיכנס לזה עכשיו, זה נושא מאוד טעון.
אילן סלומון: הבחור היה מאושפז בכפייה, כמה פעמים.
סופה לנדבר: זה קשור לריטלין?
אילן סלומון: זה קשור לכל הנושא של אבחנה של בית ספר שמובילה לאשפוזים.
סופה לנדבר: אני לא רוצה שאנחנו נעשה סלט מדברים שלא קשורים לסיפור, אני רוצה רק התרופה הזאת, בגלל שעל זה אנחנו היום מדברים, זה הנושא שלנו, כן לקחת, לא לקחת, כן בכפייה, לא בכפייה, אני רוצה לדעת מה תופעות הלוואי של התרופה הזאת ואם בעצם אנחנו צריכים להגיע לשביל הזהב בנינו.
גבי ויסמן: אנחנו מדברים על הילד שלי ששמו אריאל, סך הכול מתחילת השנה בכיתה א', ארבעה חודשים, אני אתחיל מזה שהוא כבר הושהה מהכיתה שלו לפחות איזה שבעה ימים שהוא לא היה בבית הספר ועוד ימים לא מעטים שהוא פשוט הורחק לכיתות אחרות.
גבי ויסמן: וכל זה התחיל מזה שהוא קצת שובב ואולי מעבר לזה, לשובב.
גבי ויסמן: התחילו לחצים של, "תיקחו אותו לאבחון", "תיקחו אותו לנוירולוג", זה התחיל מהמלצה של מורה ועשו לנו שם ישיבה, והמנהלת והיועצת והפסיכולוגית וישיבות.
סופה לנדבר: לא היו בעיות של התפתחות?
גבי ויסמן: ההפך, ילד שהוא אינטליגנט מעל הממוצע, ילד שיש פשוט דברים שהוא אוהב יותר והוא מתקדם גם יותר, לפעמים יש לו עניין שהוא משתעמם אז הוא גם זז בכיתה, הוא יכול גם ללכת ולהפריע, אני לא אומר, זאת אומרת יש דברים מסוימים שהוא עשה ואפשר לעזור לו בדרכים אחרות.
גבי ויסמן: אז הוא לפעמים היה קם והולך ונוגע או דברים כאלה, דברים של ילדים, לא משהו שהוא יוצא מגדר הרגיל.
גבי ויסמן: בהוד השרון.
גבי ויסמן: בקיצור, בהתחלה היה מדובר על זה שאנחנו משתפים פעולה עם בית הספר, עם המנהלת והכול נראה בסדר גמור, שנפנה ונעשה והם עוזרים לנו וכולי.
גבי ויסמן: ברגע שהם הבינו, אחרי שתיים שלוש ישיבות כאלה, שאנחנו הגענו למסקנה, ואחרי שבדקנו את הנושא הזה של הריטלין, שבא עם המלצה של המנהלת שאומרת, אני נותנת לבת שלי ואסור לי להמליץ, אבל, אני נותנת לבת שלי וזה טוב, היא הייתה קודם כך ועכשיו אחרת וכן הלאה, אמרתי טוב, אני בדקתי את זה טוב וחקרתי את העניין לעומק, ולי לא נראה כל העניין הזה ואני לא הולך לתת.
גבי ויסמן: מאותו רגע שהיא הבינה שזה סופי, שאנחנו לא נותנים את הריטלין, אז פני הדברים על פני השטח זה כאילו לא השתנה, אבל התחילו פתאום לחצים, ואז התחילו הרחקות של הילד, כל דבר קטן, קודם כל לא שאלו אותו בכלל מה קרה, מה הצד שלו, מייד הרחקות.