GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סופה לנדבר: אמרתי באופן ברור לא לשנות את הרשימה.
סופה לנדבר: ואם אתם מחליטים לשנות את הרשימה בהסכמה איתנו, אנחנו נסכים לכך שעוד לפני שבן אדם יקבל פתרון, אתם תתנו לו סכום מוגדל.
חביב קצב: בסדר, אבל יש גם 60 אלף כאלה.
חביב קצב: זה לא רק אותו בן אדם שסיים שכירות ארוכת טווח.
חביב קצב: מדובר בכל אותם קשישים שמקבלים סיוע ב-55 אלף.
חביב קצב: הכמות עושה את זה.
ישראל שוורץ: יבוא מישהו ויגיד, חמש שנים הוא קיבל יותר ממני, ועכשיו הוא מקבל עוד.
ישראל שוורץ: אני רוצה גם לקבל אותו דבר, מה ההבדל ביני לבינו.
ישראל שוורץ: בגלל שהוא עלה חצי שנה לפניי?
סופה לנדבר: התכנית של נתן שרנסקי היתה בערים שיש בהן עלייה גדולה מאשר במרכז.
סופה לנדבר: דבר שני, אם אתם זוכרים נכון, בתחילת העלייה בשנות התשעים, שלחו את העולים האלה לפריפריה.
סופה לנדבר: מי שאמיד או שהמשפחה שלו מסוגלת לעזור נשאר בכפר סבא, בראשון לציון, ברמת השרון.
סופה לנדבר: לכולם אמרתם שיסעו לשם כי שם יותר זול, נכון.
סופה לנדבר: כך זה היה.
חביב קצב: בסדר, כמה שכר דירה משלמים בכפר סבא, מול שכר הדירה שמשלמים באופקים, או בקריית גת, או באשקלון?
סופה לנדבר: הוצאתם מהרשימה את כל הערים, עם ריכוז הכי גבוה של העולים.
חביב קצב: תעברי בבקשה על כל התלונות, אני מוכן לשבת איתך על כל מקרה ומקרה, ומכן לבדוק מקרה ומקרה, ולהגיד לך מה הטווח הפתרון שהוא יכול לקבל מבחינת הזמן.
סופה לנדבר: כן, אבל מה הוא יעשה בטווח הזמן.
חביב קצב: לכל אותם אנשים שנמצאים באותם הערים, שאנחנו הפסקנו בהם רשימת הזכאות לשכירות ארוכת טווח, כי אין סיבה.
חביב קצב: אני מוכן מקרה מקרה לענות לך.
חביב קצב: זה למשך חצי שנה, זה שבעה חודשים, זה ארבעה חודשים, זה חודשיים.
חביב קצב: זה טווח סביר, גם קשיש שנמצא, לא אומרים לו אדוני, מחר בבוקר אתה מקבל פתרון.
חביב קצב: אתה הולך לשכירות, אתה גומר שנה ראשונה סל קליטה, אתה עוד שוכר דירה, טווח הזמן של מתן פתרון דיור, לא עומד מייד מול תאריך העלייה.
סופה לנדבר: אתה בדיוק יודע - - -
שלומית אבינח: אבל בעל הבית לא מוכן להאריך למספר חודשים, הוא רוצה שנה שלמה.
חביב קצב: שלומית, כולם מאריכים.
סופה לנדבר: יש לנו פניות, להביא לך את הרשימות עכשיו.
חביב קצב: אני מוכן לקחת מקרה ומקרה, ולהגיד לך כל מקרה מה טווח הזמן המתנה שלו לפתרון דיור.
חביב קצב: אז תראי שהטווח הוא בתחום הסביר.
חביב קצב: בדקתי מספר מקרים, וגם חברת הכנסת מרינה סולודקין העבירה לי רשימה.
חביב קצב: קיבלתי את המקרים מוועדת העלייה, בדקתי.
חביב קצב: הטווח שלהם מאוד סביר.
חביב קצב: לא ראיתי איזה מקרה שאמרתי, יש פה בעיה.
סופה לנדבר: זה אתה אומר שהזמן סביר.
סופה לנדבר: אני חושבת, שתשאירו אותה רשימה שקיימת נכון לשנה הבאה, ואחרי שנה תחליפו, או לפחות תתנו להם פסק זמן להתארגן.
סופה לנדבר: רבותי, זה לא הגיוני.
סופה לנדבר: במשך השנה הזאת תפתחו את השערים ותגידו, אנחנו מוכנים, זאת טעות.
סופה לנדבר: הוצאנו מההקפאה ובמשך שנה אם מצאנו פתרון בעיר, תורידו באופן טבעי מהרשימה הזאת.
חביב קצב: אפשר להוריד.
חביב קצב: באותו רגע כאשר בן אדם נכנס, הוא נכנס לתקופה של חמש שנים, זה חוזה לחמש שנים, זאת התחייבות לחמש שנים.
חביב קצב: הקפאה לחמש שנים, זה לא עובד על חודשים.
סופה לנדבר: מר חביב, ומר ישראל, תמשיכו עם הרשימה הקודמת לשנה הבאה.
ישראל שוורץ: יש מודל של שכירות ארוכת טווח לחמש שנים.
סופה לנדבר: ואם היו מחליטים לשבע שנים, אז לא הייתם מקבלים?
ישראל שוורץ: הייתי אומר לכם שבע שנים, והיו מוסיפים עשר.
ישראל שוורץ: נקבעו כללי משחק מראש.
ישראל שוורץ: אין סיטואציה שאתה אומר, בגלל שחמש שנים קיבלת שכירות ארוכת טווח, אתה תקבל עוד חמישה חודשים בלי להתחייב לשום דבר, כאשר מישהו בדיוק כמוך מקבל את הסכום פחות ההשתתפות.
שלומית אבינח: אבל בעל הבית לא מוכן להשכיר למספר חודשים.
ישראל שוורץ: מה ההבדל בין אחד לשני, זה שהוא חמש שנים נהנה מתוספת סיוע, בגלל זה הוא ימשיך להנות.
סופה לנדבר: בגלל אי הוודאות, משרד האוצר מה אתם חוסכים בסיפור הזה?
יעל מבורך: שום דבר.
חביב קצב: יש מסגרת תקציב.
יעל מבורך: יש פה רעיון עקרוני של ניהול נכון שיש למשרדים.
סופה לנדבר: אני לא רוצה לאיים.
סופה לנדבר: ישבנו עם חבר הכנסת סטס וחשבנו, ואנחנו לא נסכים לסיפור הזה.
סופה לנדבר: אנסה לשכנע את חבר הכנסת סטס מסז'ניקוב, רק בדבר אחד, אם אנשים מהרשימה הזאת, הקודמת, אתם תתנו אפשרות למי שלא מסוגל לתת פתרון, שיתארגן במשך תקופה יותר ארוכה.
סופה לנדבר: אלה אנשים מבוגרים, אתם בדיוק יודעים מה זה לעבור מדירה לדירה.
סופה לנדבר: אתם צריכים גם להבין את האנשים האלה.
חביב קצב: אותם אנשים היו בשכירות לפני שכירות ארוכת טווח.
חביב קצב: כמוהם יש עוד 50 אלף.
סופה לנדבר: התכנית הזאת באה כדי להקל על האנשים.
חביב קצב: אני מסכים, אני פתחתי ואמרתי את זה.
חביב קצב: באה להקל, מאחר שלמדינה בטווח הנראה לעין אז, לא ראתה פתרון.
חביב קצב: התחילה לצאת לבניית הוסטלים, שהיא ידעה שיימשך שנתיים שלוש.
חביב קצב: התחילה לצאת לבניית מקבצים שידעה שיימשך לשנתיים-שלוש וארבע.
חביב קצב: אמרנו, בוא ונקל עליהם, ונצמצם את הפתרונות.
חביב קצב: פשוט מאוד עוד אפיק.
חביב קצב: אבל באותו רגע שאדם חוזר לתור הממתינים, והוא הופך להיות הראשון בתור, אז...
סופה לנדבר: אתה רוצה לומר שבחיפה יש פתרונות?
חביב קצב: תביאי לי את המקרים, אני אענה לך מה טווח ההמתנה שלהם.
חביב קצב: ואז לאחר שתקבלי ממני תשובה טווח ההמתנה - - -
סופה לנדבר: אתם זוכרים כאשר אמרתי, שבגלל שבמשרד השיכון יש תור קצר, ובמשרד הקליטה אלפי אנשים, בואו נעשה תור גלוי.
חביב קצב: מה הבעיה עם התור הגלוי?
סופה לנדבר: אמרתם מה פתאום, לפי החוק הזה, ולפי החוק הזה אסור לגלות לאנשים.
סופה לנדבר: עכשיו אחרי עשר שנים, ולפני עשר שנים אני אוציא לך את הפרוטוקול.
סופה לנדבר: אני אומרת, אל תשנו את הרשימה.
סופה לנדבר: אסיים היום בצורה יפה ואומר, תחזרו, תשקלו.
סופה לנדבר: אני מבקשת לאנשים שנמצאים ברשימות האלה מתוך הערים האלו, אל תעשו את זה דרסטי, בגלל שבסך הכל הם אנשים מבוגרים.
סופה לנדבר: אנחנו לא רוצים לעשות לחץ כזה וכזה, לא, זה לא אנושי.
סופה לנדבר: זה לא בסדר, כך לא צריכים להתנהג.
סופה לנדבר: אתם מחליפים את הרשימה הזאת, יכול להיות הגיוני.
סופה לנדבר: אני לא אתווכח איתכם, אתם אנשי מקצוע, אתם יודעים בדיוק מה שאתם רוצים להשיג בזה.
סופה לנדבר: אבל אני כאיש ציבור, כחברת כנסת, וכנציגה של אנשים האלה כאן, אני אומרת, יש לנו בעיה מאוד רצינית.
סופה לנדבר: אנשים נמצאים בפאניקה, במצב קשה, ואנחנו חסרי אונים מול האנשים האלה.
סופה לנדבר: בגלל זה, אני אנסה לשכנע מפני שאנחנו לא רוצים להגיע לדברים כאלה בוועדת הכספים.
סופה לנדבר: דיברתי אתמול עם חבר הכנסת סטס, הוא גם קיבל.
סופה לנדבר: אם לא תגיעו בטוב, אז נגיע ברע.
סופה לנדבר: אנחנו דורשים לא להחליף את הרשימה אם ברע.
סופה לנדבר: אם בטוב, אני אומרת, תשאירו את הרשימה כמו שהיא היתה, או תתנו לאנשים התראה.
סופה לנדבר: תסבירו להם.
סופה לנדבר: לא יקרה שום דבר אם תחליפו את הרשימה עוד שנה.
סופה לנדבר: עוד חצי שנה פלוס, עם התרעה מוקדמת.
ישראל שוורץ: שכירות ארוכת טווח, זה ביחידות של חמש שנים.
ישראל שוורץ: את יכולה להגיד לי, שבמקומות האלה שיתנו את האפשרות הזאת לעוד חמש שנים.
ישראל שוורץ: אבל לתת לו לשלושה חודשים סיוע מוגדל, מה הוא שונה מאחד שעלה לפניו ולא נכנס לתכנית.
ישראל שוורץ: כי הוא נהנה חמש שנים, אז שימשיך להנות מזה.
סופה לנדבר: תסבירו לי, איך בחרתם את הרשימה הקודמת?
ישראל שוורץ: לפי המקומות.
ישראל שוורץ: באה משרד הקליטה ואמר, כאן המצב הוא הכי קשה.
ישראל שוורץ: אין סיכוי שבחמש השנים הקרובות יגיע תורם של האנשים, וצריך לעזור לאנשים.
שלומית אבינח: איך האנשים נכנסו לתכנית?
חביב קצב: שלחנו הודעה, מכתב אישי לכל אחד ואחד.
ישראל שוורץ: שלחנו לכל האנשים הביתה, והסברנו להם מה התכנית, מה המגבלות, מה היתרונות.
ישראל שוורץ: ומי שאמר רוצה אני, נכנס.
חביב קצב: מתוך 25 אלף איש שיכלו להיכנס, נכנסו 3,000 איש.
חביב קצב: לא כולם הסכימו להכניס את עצמם להקפאה של חמש שנים.
ישראל שוורץ: לא כולם מצאו דירות לחמש שנים.
סופה לנדבר: נכון, לכן אני חושבת שהבקשה שלי מאוד הגיונית.
שלומית אבינח: רוב הפניות הן שבעל הבית לא מוכן להאריך להם בעוד מספר חודשים, הם בלחץ מזה.
חביב קצב: יש לנו בעיה עם זה.
סופה לנדבר: גם לנו יש בעיה, אתה מאמין.
סופה לנדבר: יש לנו בעיה מאוד גדולה.
ישראל שוורץ: אבל אם בעל הבית לא רוצה להמשיך, מה יעזור מה אנחנו מחליטים.
שלומית אבינח: לחודשים, אבל הוא רוצה לשנה.
ישראל שוורץ: ואחרי שנה?
ישראל שוורץ: בדיוק לא תהיה דירה מוכנה, וזה חוזר חלילה.
סופה לנדבר: באשדוד מה הממוצע?
חביב קצב: תביאי לי את המקרים ואני אגיד לך.
חביב קצב: לפיט שנת עלייה אני מוכן לבדוק לך.
סופה לנדבר: אנשים שהגיעו בתחילת שנות התשעים.
חביב קצב: טווח החודשים הקרובים.
חביב קצב: מתפנה שם מקום.
סופה לנדבר: תאריכו לחצי שנה.
חביב קצב: אני רוצה להסביר לך משהו.
חביב קצב: אנחנו נייצר נגדנו.
חביב קצב: אני מבין את הנקודה שלך, את באה לענות כאשת ציבור לחמש מאות או אלף מקרים, אני מבין את זה.
חביב קצב: לדעתי, את תייצרי נגדנו עשרות אלפים.
יעל מבורך: תהיה פה חשיפה משפטית.
יעל מבורך: לאנשים מסוימים שכבר נהנו מהפרוייקט הזה של שכירות ארוכת טווח, לעומת אחרים שכרגע מתקיימים רק מההשתתפות.
חביב קצב: ושגרים בשכר דירה בשוק הפרטי באותם התנאים.
יעל מבורך: צריך לעמוד על זה.
יעל מבורך: אבל זה היקף לא מבוטל בכלל.
סופה לנדבר: אתם בעצמכם אמרתם, היו יכולים להיכנס למעגל 20 אלף, ולא נכנסו.
ישראל שוורץ: כי לא רצו להתחייב לחמש שנים.
ישראל שוורץ: לכן מה את עושה, לוקחת קבוצה שהיתה בפנים, בלי להתחייב לחמש שנים נותנת להם, אז יהיה מי שיאמר הנה הם לא התחייבו, תכניסו גם אותי לחגיגה הזאת.
ישראל שוורץ: מה נענה לו?
ישראל שוורץ: מה תגידי לו?
חביב קצב: הבעיה תהיה אקוטית.
חביב קצב: יכול להיות שתפתרי בעיה לטווח של שנה, של חמש מאות או אלף איש, אבל תייצרי נגדנו בעיה של אלפים.
חביב קצב: איך.
סופה לנדבר: לא שיכנעתם אותי.
חביב קצב: השתדלנו.
סופה לנדבר: ואני השתדלתי, ואני אומרת שיש לנו בעיה.
סופה לנדבר: אעשה התייעצות בסיעת ישראל ביתנו, אבל אני אומרת שיש לנו בעיה.
שלומית אבינח: הרשימה החדשה מתוקצבת גם 30 מליון?
חביב קצב: כרגע מתוקצב.
חביב קצב: אף אחד לא יכול היה להיכנס לשכירות ארוכת טווח, לפני שקיבל מראש הרשאה לחמש שנים.
שלומית אבינח: למשל אנשים שרוצים לגור ברמת השרון, התכנית עכשיו גם קיימת?
חביב קצב: ישנם 23 יישובים.
שלומית אבינח: יש היענות לתכנית?
חביב קצב: יש היענות.
ישראל שוורץ: יש אנשים שמעדיפים לגור לא בהוסטל.
ישראל שוורץ: מול הבן, ולא בהוסטל שנמצא בצד השני של העיר וזה בסדר.
חביב קצב: יש לו תמיכה מהילד שלו.
ישראל שוורץ: כל איש שונה מהשני.
סופה לנדבר: כמה אנשים נמצאים בתכנית החדשה?
חביב קצב: 15,000 אנשים.
סופה לנדבר: שמוכנים להקפאה לחמש שנים?
חביב קצב: זה אני לא יודע.
חביב קצב: אני יודע דבר אחד, שיש לנו פניות של עשרות, שסיימו שכירות ארוכת טווח ביישובים הפריפריים האלה.
חביב קצב: וכמעט כולם קיבלו פתרון דיור.
שלומית אבינח: השאלה אחרת, בתכנית החדשה כמה מעונינים להיות בתכנית החדשה.
חביב קצב: עניתי, יש כ-15,000 פוטנציאליים שהוצאנו להם מכתבים הביתה.
חביב קצב: אני לא יודע כמה מהם רוצים לממש.
סופה לנדבר: אני אקיים עוד ישיבה.
סופה לנדבר: אני אתייעץ עם חבר הכנסת סטס.
סופה לנדבר: אני לא רוצה לאיים, אבל יש לנו בעיה.
חביב קצב: זכותכם.
חביב קצב: אנחנו מקבלים את זה.
חביב קצב: תחליטו מחר לתת לאיקס אנשים איקס כסף, אנחנו נסביר כל מה שנסביר.
חביב קצב: אתם תחליטו, וזאת זכותכם.
סופה לנדבר: כמה אנשים נשארו בתכניות האלה?
ישראל שוורץ: נכון להיום יש בערך 3,000 אנשים בסך הכל.
חביב קצב: באותם היישובים שהורדנו אותם, כמה יש כאלה.
חביב קצב: האם זאת השאלה?
חביב קצב: אפשר לבדוק ולחזור אלייך.
סופה לנדבר: אציג זאת בסיעת ישראל ביתנו, מאוד מודאגים.
סופה לנדבר: קיבלנו הרבה פניות, שאני חושבת שזה לא הגיוני לא להאריך לעוד שנה באותם יישובים, באותן ערים.
סופה לנדבר: אני חושבת שזה מאוד לא הגיוני.
שלומית אבינח: השאלה היא כמה יצטרפו פוטנציאליים?
ישראל שוורץ: נניח שיאריכו בשנה, אז שנה לא יוכל להיכנס לתכנית.
ישראל שוורץ: ואז בתום השנה, יהיה באותו מצב.
ישראל שוורץ: הוא יגיד נגמרה השנה שלי, ואין דירה מוכנה, וחסר לי ארבעה חמישה חודשים.
ישראל שוורץ: הגלגל ימשיך להתגלגל.
חביב קצב: תחזרי לאותה נקודה.
ישראל שוורץ: את דוחה את הבעיה, את לא פותרת אותה.
חביב קצב: זה לא מתחבר על תקופה ומול דירה ספציפית.
סופה לנדבר: זה גם חלק מהפתרון לצערנו.
סופה לנדבר: כולנו יודעים שהם ניצולי שואה, השאלה היא מה יקרה איתם.
סופה לנדבר: תשקלו בבקשה לאשר לפחות לעוד שנה את אותה רשימה.
סופה לנדבר: באו אלינו התושבים, אנחנו נשמע את הפניות.
סופה לנדבר: נעשה סבב היכרות.
סופה לנדבר: תספרו את ההיסטוריה של המקום הזה.
סופה לנדבר: תציג לנו את הסיפור.
דוד קשאני: בראשית הדברים אני רוצה לברך את יושבת ראש הוועדה שהסכימה לכנס את הוועדה וגם את העובדות הנאמנות.
דוד קשאני: אני לחצתי והם הסכימו.
דוד קשאני: כל הכבוד.
דוד קשאני: לנושא עצמו.
דוד קשאני: משנת 2000 אנחנו מתכנסים בכנסת בכל מיני ועדות, על מנת לפתור לתושבים האלה את הבעיות.
דוד קשאני: הבעיה המרכזית היא שאף גוף לא מכיר במגורונים.
דוד קשאני: ב-1991-1990 אריאל שרון היה שר השיכון והוא הביא קרוונים לשכונת הארגזים.
דוד קשאני: עשו להם סיור, בעיקר ליוצאי חבר העמים, כאשר בחרו את הטובים ביותר ואלה שיושבים לפניכם יכולים לספר לכם את האמת, מה שקורה.
דוד קשאני: מאותה השנה הבטיחו להם, כולם, שהמגורונים האלה הם זמניים, 'אחרי מספר שנים אתם תעברו לדיור קבע'.
דוד קשאני: זה מה שהבטיחו להם.
סופה לנדבר: מי הבטיח?
מריה מוסקליוב: עמידר ועיריית תל אביב ומשרד הקליטה.
מריה מוסקליוב: אבל הבטיחו את זה בעל פה ואנחנו לא ידענו שזה צריך שיהיה כתוב.
דוד קשאני: אין להם את זה בכתוב, זו הבעיה.
דוד קשאני: הבטיחו להם בעל-פה.
מריה מוסקליוב: יש פרוטוקולים שלא רוצים לתת לנו.
מריה מוסקליוב: כי אני הייתי באסיפה הזאת, שהיה פרוטוקול.
דוד קשאני: מה שקרה בהמשך, פנינו לכל הגופים, לעירייה, למשרד השיכון, לעמידר, למנהל, ליזם שקיבל את המקום, חקשורי, אף אחד לא רוצה להכיר בהם.
דוד קשאני: זו בעיה רצינית.
דוד קשאני: הבקשה שלנו היום, שאנחנו פה, אנחנו רוצים לבקש ממשרד השיכון ומעמידר לאפשר להם לקבל את הזכויות שקיבלו 4 דיירים במגורונים.
דוד קשאני: הם קיבלו אפשרות לחפש בית לבד, עד גובה 160,000 דולר והם יעברו למקום שהם יבחרו.
דוד קשאני: מה שקרה, 4 משפחות באמת קיבלו, לפני שנתיים.
דוד קשאני: אני תיווכתי ביניהם.
דוד קשאני: מצאנו להם דיור, קנו את הדירות, הממשלה קנתה עבורם את הדיור והם רכשו מיד את הדיור לפי חוק ההסדרים, בנה ביתך, אחר כך 'הבית שלי', ואחר כך עוד מבצע אחרון 'כאן ביתי'.
דוד קשאני: הם קנו את זה ב-80% הנחה.
דוד קשאני: אנחנו רוצים בדיוק את התוכנית הזו לתת להם.
דוד קשאני: אם משרד השיכון לא מסכים, שיבוא בדברים עם היזם.
סופה לנדבר: על סמך מה בחרו רק 4 משפחות?
דוד קשאני: המשפחות האלה הגישו לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעה.
דוד קשאני: התביעה לא התקבלה.
מריה מוסקליוב: הגישו נגדנו.
מריה מוסקליוב: התביעה כן התקבלה, אנחנו היינו במשפט.
מריה מוסקליוב: עמידר תבע אותנו, מהסיבה שאנחנו גרים ללא חוזה והיינו בבית משפט.
מריה מוסקליוב: תוך כדי משפטים היתה החלטה על 4 הדיירים האלה.
סופה לנדבר: מי שנכנס למגורונים האלה הוא בלי חוזה, מישהו נתן מפתחות?
מריה מוסקליוב: כשאנחנו באנו ארצה, בשנת 90', לא היתה לנו כוונה לקבל משהו מהמדינה.
מריה מוסקליוב: אנחנו רצינו לעשות את הדרך שלנו, כמו כל עולה חדש, לגור בשכר דירה ואחר כך לקחת משכנתא ולקנות דירה.
מריה מוסקליוב: פעם אחת פניתי למשרד הקליטה, שאלתי איזה אפשרויות יש חוץ מהדרך שאני אמרתי, אמרו 'כמעט ואין, קרוון' וזהו.
מריה מוסקליוב: אז חשבתי שאני אקנה דירה, ואני מדברת בשם של כולם, וקיבלנו בבית טלפון עם הצעה להיכנס לשכונת הארגזים ולקבל דיוריות.
סופה לנדבר: הצעה ממי?
מריה מוסקליוב: הצעה ממשרד הקליטה.
מריה מוסקליוב: עשו לנו אסיפה מאוד רצינית בדרך לוד, בבניין של משרד הרווחה, עם נציגים של עיריית תל אביב ונציגי משרד הקליטה ונציגי עמידר.
סופה לנדבר: מי היה מטעם משרד הקליטה?
מריה מוסקליוב: ממשרד הקליטה היתה גב' שרה פרידמן.
מריה מוסקליוב: כמה שנים לפני, דיברתי איתה והיא אומרת שהיא מוכנה לתת את כל המסמכים, אבל לגוף רשמי, לא לנו.
מריה מוסקליוב: קודם כל זה היה באופן מרוכז, שלחו לנו אוטובוס מהבימה, נסענו, זה היה עם מפה על הקיר והאמנו.
מריה מוסקליוב: בן אדם, עולה חדש, אם אין לו תואר שני באמנות, לא היתה לו זכות להיכנס.
מריה מוסקליוב: זה הכי מצחיק.
מריה מוסקליוב: בשכונת הארגזים היו צריכים לגור רק אמנים עם תואר שני.
מריה מוסקליוב: עברנו את כל הסינון.
מריה מוסקליוב: מצד שני שמענו דברים מישראלים, שאפילו לכלב שלהם הם לא ייתנו להיכנס לשכונת הארגזים, אבל אנחנו הבנו שאנחנו צריכים לעשות עבודת אינטגרציה ועשינו את העבודה.
מריה מוסקליוב: כשהגענו, אף תושב שכונה לא ידע מה זה בית דני, והם נולדו והם דורות בשכונה.
מריה מוסקליוב: הילדים שלנו הלכו לבית דני, כל השכונה הלכה לבית דני.
מריה מוסקליוב: אני מורה לאורגנית, נתתי שיעור ב-10 שקלים באורגנית.
מריה מוסקליוב: הם לא הכירו את המלה 'אוניברסיטה', הם לא ידעו מה זה 'בגרות'.
מריה מוסקליוב: אני אומרת אמת.
מריה מוסקליוב: אנחנו ממש עשינו את העבודה.
מריה מוסקליוב: ממש.
מריה מוסקליוב: והיינו חברים ובמשך 15 שנה לא היה לנו שום סכסוך בינינו.
מריה מוסקליוב: אני קצת זזתי מהמסלול שלי.
מריה מוסקליוב: מה אמרו באסיפה הזאת?
מריה מוסקליוב: שלשנתיים אנחנו מקבלים את הדיוריות.
מריה מוסקליוב: אחר כך בא היזם והוא בונה ויהיה פרויקט פינוי-בינוי ו'אתם יכולים לקנות את הדירות בסכום מסובסד ואפילו אם לא כל כך...
מריה מוסקליוב: אז תשבו ואנחנו נעזור לכם ותקבלו אחר כך דיור קבע'.
מריה מוסקליוב: היו כל מיני ואריאנטים.
מריה מוסקליוב: הנציגה ממשרד הקליטה אמרה 'זה דיוריות שלכם לכל החיים'.
מריה מוסקליוב: משרד השיכון אמר ש'אחרי שנתיים יבוא קבלן, אז תקנו בחצי מחיר'.
מריה מוסקליוב: היה מדובר אפילו על 40,000 דולר.
מריה מוסקליוב: כל אחד אמר.
מריה מוסקליוב: תכל'ס, בידיים, קיבלנו חוזה סטנדרטי שכתוב, שנתיים, ואם אתם לא תסכימו לצאת, אז נוציא אתכם עם המשטרה.
מריה מוסקליוב: פניתי לכמה אנשים, אמרו שהחוזה של עמידר לכל אחד אותו דבר, זה חוזה סטנדרט ואל תסתכלו על זה שכתוב שנתיים, או שנה.
מריה מוסקליוב: זהו זה, זה החוזה.
מריה מוסקליוב: חתמנו.
מריה מוסקליוב: עברו שנתיים, שלוש, ארבע, חמש, פנינו לעמידר, 'לא יודעים מה איתכם, שבו, אנחנו לא זורקים אתכם, שבו'.
מריה מוסקליוב: העירייה אומרת, 'מה קרה?
מריה מוסקליוב: אתם יושבים?
מריה מוסקליוב: אז תשבו.
מריה מוסקליוב: תגידו תודה'.
מריה מוסקליוב: אנחנו דאגנו למצב שלנו, כי כבר ידענו שהחוזה נגמר כבר מזמן.
מריה מוסקליוב: בגלל זה פנינו לכל מיני מקומות.
מריה מוסקליוב: אף אחד לא שלח לנו תשובה, רק בפה.
מריה מוסקליוב: הגיעה שנת 2000, יום אחד אנחנו מקבלים מכתבים מעמידר, על משפט ללא רשות להתגונן.
מריה מוסקליוב: כאילו אנחנו פושעים.
מריה מוסקליוב: 'אין לכם אפילו זכות להתגונן, אתם חייבים לעזוב את הדירה יחד עם החפצים תוך 30 יום'.
מריה מוסקליוב: אחרי כל ההבטחות, אחרי שאנחנו שילמנו כל הזמן לעמידר ועד עכשיו אנחנו לא יודעים על מה אנחנו משלמים, כי אין לנו אפילו מונה משלנו.
מריה מוסקליוב: כל ה-50 דיוריות מונה אחד ואין שום חוב.
מריה מוסקליוב: עמידר משלם.
מריה מוסקליוב: אני רוצה לדעת כמה אני חייבת, לא אומרים לי.
מריה מוסקליוב: זה כבר נושא אחר.
מריה מוסקליוב: קיבלנו תביעה ועם משכורות המינימום שלנו, עם 10 שקלים של שיעור אורגנית, היינו צריכים לקחת עורך דין, היינו צריכים לדחות את התביעה, היינו צריכים לכתוב מכתב הגנה, היינו צריכים, כל ישיבה אתם יודעים כמה זה עולה, להתגונן איכשהו.
מריה מוסקליוב: שילמנו הרבה כסף.
מריה מוסקליוב: אז עמידר פתאום הוא אמר 'טוב, אנחנו לוקחים את התביעה חזרה, בתנאי שאתם לא תבקשו שום כסף על הוצאות משפט'.
מריה מוסקליוב: הסכמנו ושני דיירים המשיכו את המשפט הזה, עד שהם קיבלו מה שדוד קשאני סיפר.
סופה לנדבר: תסבירי לי.
סופה לנדבר: בהתחלה, בשנות ה-90', כמה מגורונים היו במקום?
מריה מוסקליוב: 58.
סופה לנדבר: כמה נשאר עכשיו?
בת שבע גוידו: 38.
סופה לנדבר: מה קרה עם אלה שיצאו?
בת שבע גוידו: חלקם קיבלו דירות בשיכון הציבורי.
בת שבע גוידו: לחלקם האחר הוצעו דירות והם סירבו לקבל והיתרה לא פנו לקבלת פתרון בשיכון הציבורי.
סופה לנדבר: אנחנו נתחיל מיניב רונן, שהיה שם, שרוצה לציין לפרוטוקול מה הוא מצא במקום הזה.
סופה לנדבר: אני יודעת שאתה התרשמת בצורה כזאת שאמרת שבן אדם לא יכול להיות שם.
סופה לנדבר: ככה אמרת, כי התנאים מאוד מאוד קשים.
יניב רונן: מדובר בדיור זמני שהיה אמור להיות זמני והוא זמני כבר 15 שנים.
יניב רונן: במקום שנתיים.
יניב רונן: המקום נראה לא טוב, אתה עומד שם, זה נראה כאילו אתה לא בתל אביב בכלל, אלא איפה שהוא בין עזה לרפיח.
יניב רונן: סליחה עם התושבים שגרים במקום, אבל זאת ההתרשמות.
מריה מוסקליוב: זה בדיוק.
מריה מוסקליוב: זה מיועד רק לאמנים.
יניב רונן: וזה נראה שמישהו באמת שכח את המקום הזה, או שהיו שם הרבה כוונות טובות שלא יצאו לפועל.
יניב רונן: מה עוד שעומד שם בניין חדש לחלוטין, 8 קומות, שבנה הקבלן, ולידו איזה שהן התחלות של תשתיות ובטון וברזל חשוף והכול נראה איפה שהוא באמצע.
יניב רונן: אני חושב שזו הזדמנות טובה להפגיש את כל הרשויות למצוא סיום לפרשה.
סופה לנדבר: טוב, רבותיי.
סופה לנדבר: אני בהתחלת שנות ה-90' הייתי חברת מועצת העיר אשדוד ואז באחת הישיבות, כשהחליטו להביא קרוונים לעיר אשדוד, אני אמנם לא הייתי בזמן שהקימו את המקום הזה, אבל באשדוד אני כן התנגדתי.
סופה לנדבר: אני ושמעון כצנלסון שגם היה חבר מועצת העיר באשדוד, שנינו התנגדנו.
סופה לנדבר: ואז שאלו אותנו ותיקי המדינה, 'אתם דוברי רוסית, למה אתם בעצם, שהגעתם מהמקום הזה ומבינים עד כמה שקשה לעבור משכירות' ואז היה מאוד מאוד קשה למצוא שכירות וגם המחירים עבור הדירות עלו בצורה כל כך לא הגיונית, 'למה אתם מתנגדים?' ואני זוכרת כאילו זה היום, אני קמתי ואמרתי 'אני מתנגדת בגלל שאני יודעת שבמדינת ישראל כל דבר זמני יהפוך להיות קבוע'.
סופה לנדבר: רוב חברי מועצת העיר הצביעו בעד, ואז הביאו את הקרוונים.
סופה לנדבר: אני כבר לא מדברת על מיליארד שקלים שפשוט שרפו מהקופה של מדינת ישראל ומה עשו אחר כך עם הקרוונים האלה.
סופה לנדבר: על זה אני לא מדברת, אבל כאשר היינו צריכים להוציא את הבושה הזאת, ואני לא צריכה להגיד לכם מה קרה במקום הזה, היו שם אלף קרוונים באשדוד, הילדים גדלו עם עכברים ונחשים, עם זונות, עם פשע, עם דברים מאוד מאוד קשים.
סופה לנדבר: זה היה במקום פתוח, חום נוראי בקיץ, הגשם בתוך הסלון, משהו נורא.
סופה לנדבר: ואז, כחברת מועצת העיר, אני קמתי ואמרתי 'למחוק את זה'.
סופה לנדבר: אז שר השיכון אז, בנימין בן אליעזר (פואד), הבאנו אותו לאחת הישיבות והוא נתן לאנשים פתרונות.
סופה לנדבר: ואני אמרתי, כאשר לאנשים נותנים פתרונות, הם לוקחים את הפתרונות האלה.
סופה לנדבר: אני עכשיו לא רוצה לחשוב על ההיסטוריה, ואני לא רוצה עכשיו לזרוק אשמה על צד זה או צד אחר, אני רוצה מכם להבין.
סופה לנדבר: אני גם לא רוצה להיכנס, בגלל שאני למדתי מהחומר שיניב רונן הכין, שולמית אבינח ואני קראנו ואני לא רוצה להגיד שהתרגשנו מאוד, אבל היה לנו כל כך לא נעים לקרוא את החומר ההכנה לישיבה הזאת.
סופה לנדבר: אני רוצה להביא לכיוון אחר.
סופה לנדבר: מה שהיה, היה.
סופה לנדבר: אז פואד נתן פתרונות בדיור ציבורי ואמר 'מי שרוצה לרכוש את הדירות, תרכשו, אני נותן משכנתא מועדפת, כמו ליוצאי אתיופיה (בסגנון כזה או דומה לכך) ואני נותן פתרונות, ואתם בתקופה כזאת צריכים לפנות את המקום'.
מריה מוסקליוב: סליחה, כל הזמן מקבלים פרסומת 'תקנו, תקנו, תקנו' ולא מוכרים לנו.
סופה לנדבר: אני חושבת שהגיוני שלא ימכרו, בגלל ש---
דניאל אגרנוב: האנשים שגרים שם בשכונה, כל האנשים, 99% מהתושבים בשכונה, הם פולשים שהגיעו איתם להסכם ונתנו לכל אחד גם פיצויים וגם דירות בבניינים החדשים שייבנו.
מריה מוסקליוב: בתנאי שיהיה מכרז, שזכה הקבלן.
דניאל אגרנוב: הקבלן שזכה במכרז---
מריה מוסקליוב: לא נתתם לי לדבר עד הסוף.
סופה לנדבר: אני קראתי את החומר, הכינו לי חומר, אני למדתי אותו טוב מאוד.
מריה מוסקליוב: אבל למה אנחנו, לפי התנאים של מכרז, לא נכנסים לתושבי שכונה?
סופה לנדבר: אני גם רוצה לשאול מדוע במכרז שהוצא הקבלן לא חייב לפנות את דיירי המגורונים?
סופה לנדבר: משהו נראה לי מאוד מאוד לא הגיוני.
סופה לנדבר: מדוע דיירי המגורונים לא משלמים שכר דירה מופחת?
סופה לנדבר: הרי הסטנדרט של החיים שם מאוד מאוד נמוך, אז מאוד לא הגיוני שהם משלמים סכומים כמו בדיור ציבורי, כאשר בעצם התנאים שם תת-תנאים.
סופה לנדבר: אני גם שואלת מדוע עמידר לא עורכים שיפוצים, עד שהאנשים האלה לא קיבלו פתרון דיור, למה אתם לא עושים שם שיפוצים?
סופה לנדבר: התנאים שם מאוד מאוד מאוד קשים.
סופה לנדבר: מה היו הקריטריונים להוציא את הדיור הציבורי לדיירי שכונת הארגזים ומה הפתרון שמציע משרד השיכון, כדי לשפר את תנאי המגורונים של דיירי השכונה הזאת ומה פתרונות הדיור שבעצם אתם ממליצים, נכון להיום, כדי למחוק את המקום הזה מהמפה, בגלל שכמו שהוא קיים היום, זאת בושה למדינת ישראל, ולא מקום מגורים לבני אדם.
סופה לנדבר: משנה לי שהמקום מאוד מאוד קשה, צריכים למחוק אותו ולשים לזה נקודה.
סופה לנדבר: אם בכל המקומות, או ברוב המקומות היו מסוגלים לסגור את הקרוונים האלה, לסגור את המגורונים האלה, אז אני חושבת שאנחנו צריכים היום בישיבה לדעת את הפתרונות שאתם נותנים, גם אוצר, גם משרד השיכון, גם עמידר.
סופה לנדבר: מי שמוזמן לכאן, תתנו לי פתרונות, כדי שאנחנו נהיה מסוגלים לשים נקודה בסיפור העצוב הזה.
יעקב ברוש: אני לא רוצה לחזור להיסטוריה, רק בשביל לעדכן.
יעקב ברוש: קודם כל, מכירים בכל הדיירים היום כדיירי שיכון ציבורי ויש לכם זכויות כדיירי שיכון ציבורי, למעט מכירה, כי זה דיור זמני.
יעקב ברוש: הוא לא נועד למכירה.
יעקב ברוש: החוזים שחתמתם אלה חוזים אחידים שעברו דרך בית משפט כחוזים אחידים והם סטנדרטים והם מתחדשים כל שנה מאליהם, אלא אם יש שינוי משמעותי.
יעקב ברוש: אז יש לך חוזה ומכירים בך.
יעקב ברוש: החוזה הוא סטנדרטי, החוזה הוא מוכר, יש לך זכויות, לא איפה שאת נמצאת.
יעקב ברוש: זה נכון ששמו אתכם שם לתקופה מוגבלת, מתוך כוונה להזיז אתכם הכי מהר שניתן.
יעקב ברוש: אני לא הולך עכשיו לנתח את כל המגבלות של המדינה שלא מצאה פתרונות לכולם, אבל שווה גם לחדד.
יעקב ברוש: מתוך אלה שנשארו, 20 אנשים קיבלו הצעות, גברתי היושב ראש, ויכול להיות שההצעות הן לא הכי מפתות שבעולם והן לא באזורים הכי טובים שבעולם.
שלומית אבינח: איפה מציעים?
יעקב ברוש: באזור גוש דן.
שלומית אבינח: מתוך 38, 20 קיבלו הצעות?
יעקב ברוש: דיור ציבורי נתון במקומות מסוימים.
יעקב ברוש: אז קיבלו.
יעקב ברוש: חלקם עזבו.
יעקב ברוש: עובדה שעזבו 20.
יעקב ברוש: חלקם עברו לדירות ציבוריות ומיד קנו בהתאם למבצעי המכר.
יעקב ברוש: אותו דבר לגבי מי שיעבור מכאן לדירה ציבורית, יש הנחיה לחברת עמידר ולחלמיש שדירות שמתפנות בגוש דן, בעדיפות ראשונה יוקצו לטובת הדיירים ויציעו להם וישמרו אותם, עוד לפני שיציעו לדיירים אחרים.
יעקב ברוש: זה פתרון אחד.
יעקב ברוש: העלו כאן את ארבע המשפחות.
יעקב ברוש: אז הארבע משפחות זה לא בדיוק משפט ולא שום דבר.
יעקב ברוש: ארבע המשפחות האלה, נתנו להן פתרון מיידי, כי הן פגעו בפיתוח ובתשתית של הקבלן בהסכם שהיה, והן עמדו בדיוק באמצע תשתית, על הכביש.
יעקב ברוש: לאותן משפחות נתנו פתרון אד-הוק, כדי לאפשר לקבלן...
יעקב ברוש: ואני עכשיו לא מנתח את מצבו הכלכלי של הקבלן.
יעקב ברוש: אנחנו מציעים, כמו שאמרתי, לפי הנחיות של משרד השיכון, דיור ציבורי חילופי.
יעקב ברוש: אם יש קשישים, אנחנו נותנים להם דיור מוגן ואלה הפתרונות שלנו, לחברת עמידר, יש.
יעקב ברוש: לגבי שיפוצים.
יעקב ברוש: אנחנו משפצים לפי הכללים שקבועים בחוק, לא פוגעים ולא מענישים אף אחד.
יעקב ברוש: אני פשוט רוצה לתקן את הגברת.
יעקב ברוש: אנחנו לא מגישים תביעות משפטיות כי התעוררנו יום בהיר אחד ורצינו להגיש, חס וחלילה.
יעקב ברוש: מי שחייב חובות ולא משלם את שכר הדירה, כ-20 מתוך ה-38 מחויבים בין 80 ל-100 שקלים, עוד כ-9 מחויבים עד 200 שקל, והיתרה בין 400 ל-1,150, זה הכול לפי קריטריונים של הכנסה, גודל משפחה, אזור מגורים.
יעקב ברוש: חד משמעי, לפי קריטריונים.