GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד צרפתי: הגעתי למכון שהוא מכון די נכבד בארץ ובעל ניסיון עוד מהתקופה של "גפים" ושם אמרו אין תקציב, תמשיך ללכת עם ואקום, שגרם לי למשיכה של הרגל בערך 15 ס"מ.
דוד צרפתי: נועדתי אצל פרופסור היים לצורך קטיעה וביחד עם חבריו הם קטעו לי עוד חלק מהרגל.
דוד צרפתי: עד שהשתקמתי ונהייתי חלק מהחברה, היום אני אפס אני כלום, אני לא אחזור למקצוע שלי כי הכתפיים גם נשברו לי בדרך.
דוד צרפתי: איזה מן דבר זה, למשרד הבריאות אין כסף או יש כסף, גם להוציא את הבן אדם מהחברה?
דוד צרפתי: היום אני לא יכול לעבוד, כל הקליינטים שלי הלכו והעסק שלי קרס בגלל שאין תקציב.
דוד צרפתי: באתי לפרופסור היים והסברתי לו את המצב, והוא אמר לי "כן, מגיע לך, אבל אתה צריך לעלות לוועדת חריגים".
דוד צרפתי: אז אני אחכה לוועדת חריגים, שיאשרו או לא יאשרו, המצב שלי יתדרדר, ושוב אהיה נטל על הממשלה הזאת.
דוד צרפתי: אני לא רוצה להיות חלק מהנכים, אלא אדם רגיל שרוצה להרוויח את הכסף שלי בכבוד, ולא רוצה את האלפיים שלוש אלף שנותנים לי.
דוד צרפתי: אני חלק מהחברה, אז למה אתם עושים אותי ליותר נכה?
דוד צרפתי: כל הטראומה של ה- 40 שנה חזרה אליי ונזכרתי בניתוח.
סופה לנדבר: איזה עסק היה לך?
דוד צרפתי: אני התעסקתי במיזוג אוויר.
דוד צרפתי: הרמתי מזגנים ועבדתי בתור חשמלאי.
דוד צרפתי: היום אני לא יכול לעלות מדרגה אחת בסולם, היום אני אפס, איך אני אשתקם עכשיו?
דוד צרפתי: מי ישקם אותי?
דוד צרפתי: המילים שלי היפות?
דוד צרפתי: אין ואקום, אין כסף, לך לעזאזל.
דוד צרפתי: איזה מן דבר זה אין כסף?
דוד צרפתי: לזה לא צריך כסף זה מעבר לזה.
דוד צרפתי: הואקום שנגרם לי, האורטופד אמר לי שאין תקציב, בסדר.
דוד צרפתי: חדר ניתוח עולה היום לפחות כמה אלפים טובים?
דוד צרפתי: החזקת מנתחים וכל הדברים האלה, עולה כסף.
דוד צרפתי: לחתוך את החלק הזה, ולשבת שבוע בבית חולים, זה בסך הכל הפרש של שלוש אלף שקל.
דוד צרפתי: כמה הם שמו, חכמי החלם?
דוד צרפתי: זה כמו לבנות כביש שלא יעברו בו מכוניות, איזה מן דבר זה?
דוד צרפתי: צריך ללכת על העיקר, אנחנו לא רוצים מהם כלום, רק רוצים ללכת.
דוד צרפתי: אני רוצה ללכת, להיות כמוך.
דוד צרפתי: אתה שותה קפה ואני צריך להיות בחובות, בשביל מה?
דוד צרפתי: אני רוצה להיות חלק מהחברה.
דוד צרפתי: ואם אתה דוחה אותי מהחברה, אז מה נהייתי?
סופה לנדבר: עכשיו תסביר לי מה המצב, אין לך?
דוד צרפתי: אין לי אישור.
דוד צרפתי: פרופסור היים אמר לי אתה תגיע, והנה הוא בכבודו ובעצמו, אני לא משקר ולא ממציא.
דוד צרפתי: הוא אמר לי, אני ממליץ לך על סיליקון כי זה יהיה חלק ממך ותוכל ללכת הרבה יותר טוב.
דוד צרפתי: אז הוא ממליץ, ואני צריך לחכות לזה חודשיים, ואם אשמין או ארזה יגידו לי לא אין תקציב לבטא גדם כל הזמן, כל הדברים האלה.
דוד צרפתי: מה אני אעשה, לאן אני אלך?
דוד צרפתי: באתי למומו, יושב ראש הארגון, שהוא איש מאוד טוב ואיש של חסד ששומע את כל הפניות שלנו ומה שכואב לנו והוא כמו אבא שלנו.
דוד צרפתי: הוא אמר לי: 'דוד הגעת בזמן, יש לנו את הוועדה הזאת ואתה תציג את הבעיות שלך.
דוד צרפתי: תן את מה שיש לך בלב'.
דוד צרפתי: אני אתן את כל מה שיש לי בלב, אני לא רוצה טובות מאף אחד.
סופה לנדבר: מגיע לך, אתה לא צריך לקבל טובות.
סופה לנדבר: מה שמגיע לבן אדם, הוא צריך לקבל.
דוד צרפתי: נכון, אז אני מבקש.
דוד צרפתי: הוא אמר 'מגיע לך, תחכה לוועדה'.
דוד צרפתי: בגלל שלא נתנו לי את הפרוטזה המתאימה, חתכו לי עוד פעם את הרגל.
דוד צרפתי: בשביל מה אני צריך לזכות בטראומה הזאת?
דוד צרפתי: אתם תחליטו.
ניסים מורביה: הייתי רוצה להעלות פה שתי בעיות, כאשר לדעתי הבעיה העיקרית שנובעת מכל הסיפור הזה, היא חוסר ההדרכה בקשר לנהלים וכללים שאמורים להיות קבועים, על מנת שאנשים ייהנו באמת ממה שמגיע להם, כדי להיות אדם חופשי בלי שום בעיה.
ניסים מורביה: לדעתי, מכון לואיס שאמור לתת תשובות עבור משרד הבריאות בכל הנושאים של פרוטזות וכל מה שקשור לאביזרים שיקומיים, אם הוא רואה שהוא לא מסוגל לתת את השירות הזה, שיגיד סליחה אנחנו לא יכולים לעמוד במסה הזו, החוזה מותר ולוקחים מישהו אחר שישב ויטפל
סופה לנדבר: מכון לואיס זו העמותה שבעצם מבצעת, ומי שבעצם אחראי לציבור זה משרד הבריאות.
ניסים מורביה: זה מה שאני אומר.
ניסים מורביה: יש את משרד הבריאות, אז שהמשרד יעבוד עם מישהו שכן מסוגל לתת תשובה ומענה לכל הנכים הקשים האלה.
ניסים מורביה: לא ייתכן שהנכים האלה ישבו כל יום בבית ולא יוכלו לעשות שום דבר.
שלמה נקווה: גבירתי היושבת ראש, אנחנו נשב פה חודשים ואת תשמעי פה סיפורים.
סופה לנדבר: אנחנו לא נשב במשך חודשים, אתה יודע שאני לא אוהבת לשבת חודשים.
שלמה נקווה: אני יודע, ואת תשמעי סיפורים, זה בישראל ולא באפריקה כי גם שם התחילו לטפל בנכים, ואת יודעת מה?
שלמה נקווה: בחלק מאוד נרחב אפילו יותר טוב מאיתנו.
שלמה נקווה: יש את הנושא של האיבזור הרפואי של משרד הבריאות.
שלמה נקווה: את צריכה לראות איזה התעללות עוברים הנכים שמגישים בקשה לכיסא גלגלים שעברו את כל הסדרה של הבדיקות כדי לקבל את המכשיר הזה, שאני לא מאחל לאף אחד מכם שתשבו עליו אף פעם.
שלמה נקווה: נותנים לנו 5,000 שקל בו בזמן שכסא גלגלים מתחיל מ- 17 נגמר ב- 40.
שלמה נקווה: אני מדבר על כיסא גלגלים רגיל.
שלמה נקווה: לא מתחשבים, נותנים לנו אבל לעבור בדיקה לאיזה כיסא גלגלים אנחנו זכאים.
שלמה נקווה: אז את צריכה לראות את האורטופדים של קופת חולים ואת הגב ואת הרגליים ואת הגדלים ואת הכל.
שלמה נקווה: היא ממלאה 4 דפים של דו"ח ונותנים לה חמשת אלפים שקל.
שלמה נקווה: זאת אומרת את עושה הזמנה אצל החייט הכי טוב לחליפה נותנים לך שורטס, ולך תעשה בו מה שאתה רוצה.
שלמה נקווה: מי נתן רשות למכון לואיס להתעלל בנו?
שלמה נקווה: מי נתן לכם את הרשות להיות עשרים שנה קפיטל לבד?
שלמה נקווה: אתם רואים מה עוברים הנכים שם, אתם קוראים למאות נכים שיגיעו לשם.
שלמה נקווה: את צריכה לראות את הנכים שמגיעים שם לוועדות, הם ברוני עולם, הם קרטל, הם עושים הכל לבד.
שלמה נקווה: אנחנו מגיעים לשם מושפלים, ואי אפשר לדבר איתם.
שלמה נקווה: אם אין לך במקרה טופס 17 שאת צריכה להביא ואת אומרת שכחת, ישלחו אותך לקיבינימט.
שלמה נקווה: תביא את הטופס 17 לא איכפת להם מי אתה מה אתה.
שלמה נקווה: קח תעודת זהות, קח התחייבות, קח הכל, לא, ישלחו אותך הבית.
שלמה נקווה: אנחנו קרטל, אתה בא מושפל תהיה מושפל זה מה שתקבל.
שלמה נקווה: הוא אומר לך על פרוטזה?
שלמה נקווה: הבחור הזה הוא תפארת, כולם צריכים לדעת מי זה דוד צרפתי.
שלמה נקווה: הבחור הזה מגיל קטן עובד כמו חמור, מתקין מזגנים ועולה על סולמות.
שלמה נקווה: לא מזמן עשינו לו כתבה בעיתון.
שלמה נקווה: בן אדם שמפרנס את משפחתו ועובר תלאות בחיים שלו ולא ביקש נדבה ולא רוצה מעמותות ולא רוצה כלום.
שלמה נקווה: אבל הבן אדם נתנו לו פרוטזה, מכשיר בול עץ נתנו לו.
שלמה נקווה: תשים את הרגל בפנים ותמשיך.
שלמה נקווה: עיקם את הגב, עיקם את הכתפיים.
שלמה נקווה: קם לעבודה חורף גשם, מתקין מזגנים מחוץ לבתים עובד בעבודה עולה בסולמות, דוד תזהר, הנה השבוע הורידו לו עוד 15 ס"מ מהגדם גמרו את הניתוח כאילו עקירת שן.
שלמה נקווה: לך הבית.
שלמה נקווה: איפה השיקום?
שלמה נקווה: הלו משרד הבריאות איפה השיקום שלו?
שלמה נקווה: למה לא מגיע לו שיקום?
שלמה נקווה: אם היה נופל אחוז מנכה צה"ל, ציפורן, הוא היה בבית לוינשטיין.
שלמה נקווה: מבית לוינשטיין הייתם עושים לו סיבוב הופעות בכל המכונים.
שלמה נקווה: למה אין מרכז שיקום למשרד הבריאות?
שלמה נקווה: למה אין לכם מרכז שיקום?
שלמה נקווה: אתם גרמניה?
שלמה נקווה: הלו, זו התעללות ואתם הורגים אותנו.
סופה לנדבר: אני רוצה להגיד, היחס בגרמניה לנכים הוא פי כמה יותר טוב מאשר במדינת ישראל, עם כל הבושה למדינת ישראל.
ניסים מורביה: איפה מרכז השיקום שלכם?
ניסים מורביה: הבן אדם הוריד 15 ס"מ מהרגל, אמרו לו תתלבש לך הביתה.
ניסים מורביה: לאיזה בית הוא הולך?
ניסים מורביה: הוא מתגורר ביפו, מישהו יודע לאלו תנאים הוא הולך?
ניסים מורביה: אתם חסידי אומות העולם?
ניסים מורביה: תסתכלו על הראי ותפסיקו כבר עם זה.
ניסים מורביה: גברתי היושבת ראש, זה צריך להיפסק.
ניסים מורביה: חיים ירה את יריית הפתיחה, הולכת להיות פה מהומת אלוהים.
ניסים מורביה: אנחנו לא חוזרים מטר אחורה, רק לשינוי המצב.
ניסים מורביה: תודה
סיגלית צפריר: בעניין השיקום, כמובן כבר דיברנו בפגישה הקודמת וכל מילה שלו חקוקה באבן.
סיגלית צפריר: בעניין הסיפור שלי אז בעניין הפרוטזה מול מכון לואיס רציתי לספר שאני נסעתי לעשות פרוטזה בארצות הברית.
סיגלית צפריר: הנסיעה, השהייה, הטיסה הכל היה על חשבוני.
סיגלית צפריר: עשיתי רק "ביג גדם" ולא ביקשתי מעבר לזה.
סיגלית צפריר: הביג גדם עלה 15,000 דולר.
סיגלית צפריר: לקחתי הלוואות, הוצאות כספים, אני לא צריכה לספר מה זה לשלם 15,000 דולר.
סיגלית צפריר: הקטיעה שלי נעשתה לפני 11 שנים בארצות הברית, והיא נעשתה שם בגלל שהיה מדובר בקטיעה קשה במקרה של חיים ומוות, ואפילו הצטרף אליי לנסיעה הפרופסור מלר, שנמצא כאן איתנו.
סיגלית צפריר: בארצות הברית אמרו לי שאין לי סיכוי ללכת עם פרוטזה כי בקטיעה כזאת אי אפשר לעשות פרוטזה.
סיגלית צפריר: עברו כמה שנים, מצבי התדרדר לחלוטין.
סיגלית צפריר: אני קטועה חצי גוף.
סיגלית צפריר: החצי השני קרס, עברתי לנרקוטיקה, לכדורים, הייתי במצב קשה, כבר לא יכולתי לעבוד ולא לתפקד.
סיגלית צפריר: באותה תקופה, ניסו להתאים לי כמה וכמה פרוטזות בארץ, כמה פרוטטיסטים שכולם אמרו פה שלאף אחד אין מושג ואף אחד לא יכול לעשות, כולל הפרוטטיסט שיושב בוועדה של מכון לואיס שקוראים לו איתן.
סיגלית צפריר: יושב פה בוועדה פרוטטיסט שפגש אותי בחוץ, ואני מציינת את שמו כי זה מאוד מכעיס אותי, ואמר לי "כל הכבוד לך שנסעת לחו"ל, אין לך סיכוי עשות פרוטזה בארץ, אף אחד לא יעשה לך פה פרוטזה, אי אפשר במקרה כמו שלך לעשות פרוטזה".
סיגלית צפריר: זה מה שהוא אמר לי, פנים מול פנים.
סיגלית צפריר: בנוסף, לפני שהחלטתי לנסוע, התקשרתי למכון בארץ שהמליצו לי עליו, אמרתי שאנסה כי לא רציתי לנסוע ולא רציתי להיכנס לכל ההוצאה הזאת, וגם כי זו נסיעה ארוכה.
סיגלית צפריר: שאלתי את הבחור כמה פרוטזות כאלה עשית?
סיגלית צפריר: והוא ענה 'עשיתי לפחות 50'.
סיגלית צפריר: בארץ, יש אולי ני מקרים עם קטיעה כמו שלי ובעולם אולי יש 50, אני גם לא חושבת כך ויאמרו המומחים בדבר.
סיגלית צפריר: זהו מכון שעובד תחת מכון לואיס, שמשקר לי במצח נחושה כדי שאני אבוא לשם לעשות פרוטזה, ואותו מכון לואיס מסמיך לתת שירות לאנשים.
סופה לנדבר: את התלוננת במשרד הבריאות?
סיגלית צפריר: אני לא התלוננתי.
סיגלית צפריר: אני לא יודעת בכלל איך להתמודד עם הדברים האלה.
סיגלית צפריר: אני בשוק.
סיגלית צפריר: אני המומה והיות ועשיתי שיעורי בית ולמדתי את העניין אמרתי לא יכול להיות שהוא עשה 50 פרוטזות כי אין כאלה 50 מקרים.
סיגלית צפריר: הבן אדם משקר במצח נחושה.
סיגלית צפריר: והוא בן אדם שנותן שירות לנכים.
סיגלית צפריר: בסדר?
סיגלית צפריר: אליו אני אמורה ללכת לקבל שירות כשאין לו מושג.
סיגלית צפריר: לאף אחד פה בארץ אין מושג בקטיעה כזאת חד משמעית ויעידו לכך כל הפרוטטיסטים כי אני כבר מכירה היום כל כך הרבה וכולם אמרו לי תסעי תעשי את זה בחו"ל.
סיגלית צפריר: כשזה הגיע לכדי אמת, כשהייתי צריכה שאכן יגידו, ידברו בעדי שאי אפשר לעשות את זה בארץ, אף אחד לא היה מוכן להגיד את זה כי אף אחד לא מוכן לעמוד מול מכון לואיס ולהגיד את האמת.
סיגלית צפריר: את מבינה?
סיגלית צפריר: כי כל אחד רוצה את הכסף, ורוצה להיות בסדר מול מכון לואיס.
סיגלית צפריר: אני החלטתי לנסוע ואחרי שחזרתי מחו"ל, החלטתי לתבוע את משרד הבריאות.
סיגלית צפריר: לקחתי עורכת דין ותבעתי את משרד הבריאות רק עבור האינסרט ולא בעבור החלקים או ההוצאות ולא בעבור שום דבר, הכל היה על חשבוני.
סיגלית צפריר: מכון לואיס טירטר אותי שלוש פעמים, קראו לי לוועדות סתם, הגעתי שלוש פעמים עם עורכת דין כאשר בוועדה אחת הם בכלל לא ידעו על מה מדובר.
סיגלית צפריר: ישבתי עם עורכת הדין אמרו לי בשביל מה באת?
סיגלית צפריר: עורכת הדין הוציאה מסמכים היא אמרה לי בחיים לא נתקלתי בדבר שכזה.
סיגלית צפריר: לזמן אותך לוועדה ובכלל לא יודעים על מה מדובר.
סיגלית צפריר: אני בשיניים ניסיתי לעבוד, בשיניים ניסיתי לחיות כמו שצריך ולא להיכנס למקום הזה של הכאבים והבעיות.
סיגלית צפריר: בעבודה שלי התחשבו מעל ומעבר במצבי אבל את מכון לואיס זה לא מעניין שאני זקוקה לפרוטזה, לאינסרט מסוים שרק בחו"ל אפשר לעשות את זה, ויעידו על כך כל המומחים.
סיגלית צפריר: הייתי צריכה לבוא שוב לוועדה, סתם קראו לי לוועדה ראשונה לוועדה שנייה, לוועדה שלישית.
סיגלית צפריר: העיקר לא לשלם את הכסף ולא להחזיר.
סיגלית צפריר: לוועדה השלישית קראו לי כדי שיבדקו אותי שלושה פרוטטיסטים, אחרי שכבר יודעים שאי אפשר ואז לרוע מזלי התגלה לי גוש חדש בבטן.
סיגלית צפריר: עמדתי לפני ניתוח ואז קיבלתי מכתב ממכון לואיס, שיש לי אותו פה, שהם כותבים ואני אקריא מה שהם כותבים: ".
סיגלית צפריר: .
סיגלית צפריר: המשמעות של מצבה הבריאותי של גברת צפריר היום, כי הסיכוי להליכה בעזרת תותבת מאוד נמוך.
סיגלית צפריר: ריאלי יותר שהיא תשתמש באופן קבוע בכיסא גלגלים לצורך ניידות.
סיגלית צפריר: בוועדת חריגים שהתקיימה לפנים משורת הדין, להחזיר את העלות הכספית ששילמה וזאת לנוכח השינויים שחלו במצבה הבריאותי".
סיגלית צפריר: זאת אומרת שהם נפטרו ממני כי היום אחרי הניתוח אין סיכוי שאני אבוא לתבוע פרוטזה נוספת אז לפנים משורת הדין נותנים לי את הכסף.
סיגלית צפריר: מה אני אמורה לעשות היום כשאני צריכה פרוטזה חדשה?
סיגלית צפריר: אני זקוקה לאינסרט לישיבה.
סיגלית צפריר: הכינו לי אינסרט, פרוטטיסט שיושב כאן, מכון לואיס, אני בשיקום נמצאת עכשיו אני חייבת את האינסרט הזה לשבת כי אין לי מצב אחר שאני יכולה לתפקד בו, לא מוכנים לשלם את הכסף כי אין כסף.
סיגלית צפריר: הפרוטטיסט אמור לשלם את זה, לממן את מכון לואיס או אני צריכה לשלם מכיסי שוב.
סיגלית צפריר: כי מכון לואיס אין לו כסף לשלם את האינסרט וזה מצבי היום.
סיגלית צפריר: אני מנסה לחזור לעבודה כדי שאני אוכל לעבוד כדי שאני אוכל לשבת, כדי שאני אוכל לתפקד אני זקוקה לפרוטזה חדשה, אני זקוקה לאינסרט שגם כן מאוד קשה לעשות את זה.
סיגלית צפריר: המצב שלי היום הרבה יותר גרוע ממה שהיה קודם.
סיגלית צפריר: אבל אותם זה לא מעניין כי אני בטוחה שכשאני עכשיו לפני פרוטזה חדשה הם יעמידו אותי לפני ועדה של כמה פרוטטיסטים שכל אחד יגיד שהוא יכול לעשות את הפרוטזה.
סיגלית צפריר: כשאין להם מושג ואין להם מושג.
סיגלית צפריר: אני הייתי שפן ניסיונות כמה פעמים.
סיגלית צפריר: אף אחד לא הצליח לעשות.
סיגלית צפריר: אין פה ידע בארץ לעשות את זה.
סיגלית צפריר: אבל אף אחד לא מוכן להגיד לי את זה בפנים.
סיגלית צפריר: יעשו את כל הניסיונות.
סופה לנדבר: הם יגידו את זה לנו, לוועדה.
סיגלית צפריר: אולי.
סיגלית צפריר: גם את זה אני לא בטוחה.
סיגלית צפריר: גם בזה אני לא בטוחה.
סיגלית צפריר: היום שאני למודת ניסיון ואני מבינה מה זה הקטיעה הזאת ומה זה הסיפור ולמה בעצם לא הצליחו לעשות לי פרוטזה כי לא הבנתי כלום, כי כל אחד אמר אני יכול לעשות.
סופה לנדבר: הבעיה שלך שבעצם היום את עומדת מול הבעיה שאת צריכה אינסרט הזה ובעצם מי שצריך לענות לך זה משרד הבריאות.
סיגלית צפריר: כן ולא מוכנים, שוב פעם אין כסף.
סיגלית צפריר: ואני עוד חודש חודשיים אני אצטרך פרוטזה חדשה ששוב פעם אי אפשר לעשות את זה כאן בארץ.
סיגלית צפריר: אני אהיה חייבת עוד פעם לנסוע ולעשות את זה כי כאן לא יודעים לעשות את זה.
סיגלית צפריר: זה לא משנה מה יגידו.
סיגלית צפריר: אני על בשרי למדתי והבנתי את הכל.
סיגלית צפריר: ואני לא מוכנה לעבור את זה שוב.
יואל פומפף: אני אב לשני ילדים נכים עם ספינה ביפידה, לא יודע אם כולם יודעים על הדבר הזה.
יואל פומפף: הילד הגדול שלי שיש לו את הבעיה הזו הוא בגיל 5 והילדה היא בגיל 3.5.
יואל פומפף: הילד הגדול נותח חמש פעמים באיכילוב.
יואל פומפף: הוא נולד שם, הוא טופל על ידי פרופסור קוסדינאוב.
יואל פומפף: דרך אגב פרופסור קוסדינאוב אמר שהוא לא מכיר הבדלים בארץ, בזמנו הוא אמר לי שהוא לא מכיר בית עם שני ילדים עם אותה בעיה פה בארץ.
יואל פומפף: זאת אומרת שזה מקרה נדיר ולא זוכים לשום התייחסות יותר רצינית.
סופה לנדבר: תגיד לי מה המחלה הזאת?
יואל פומפף: ספינה ביפידה, ילדים נולדים עם עמוד שדרה פתוח.
יואל פומפף: דבר ראשון, ביום זה מבהיל קצת, אבל זה המציאות.
יואל פומפף: אני ראיתי את זה אחרי שהם נולדו עם עמוד שדרה פתוח.
יואל פומפף: ניתחו אותם, צריכים לסגור את זה דבר ראשון.
יואל פומפף: אחרי חודש הכניסו להם ..
יואל פומפף: שם במוח, אחר כך שלושה ניתוחי רגליים, הרגליים שלהם היו עקומות.
יואל פומפף: עד שסוף סוף ברוך השם הצליחו אחרי ניתוחים וכל מיני דברים, חודשים אישפוזים באיכילוב הצליחו ליישר אותם.
יואל פומפף: אחר כך טיפולים פיזיוטרפיים שמשרד הבריאות וקופת חולים שילמו, כמה שנים, עד שסוף סוף הצליח הילד, פה יש אבי אורטופדיה שאני מוכרח להזכיר אותם הם כל הזמן הם עשו את השירות הכי טוב.
יואל פומפף: בסוף הם הצליחו לשקם אותו עם מכשירים כאלו.
יואל פומפף: פעם בשנה מחליפים מכשירים.
יואל פומפף: יש פה שני דברים: דבר ראשון עכשיו המכשירים נשברו, עבר כבר שנה לפני חודשיים.
יואל פומפף: ב- 17 במרץ היינו בוועדה בבית חולים שדוקטור מאיר אישרה את זה אמרו תוך שבועיים אתם תקבלו מכשירים חדשים, זה..
יואל פומפף: לילד שלך.
יואל פומפף: עכשיו כבר עברו כמעט חודשיים מהוועדה הזאת, אנחנו פנינו ליד אורטופד הפנו אותנו למכון לואיס.
יואל פומפף: פנינו כמה פעמים בטלפון, אין תקציב.
יואל פומפף: שאלתי את עצמי למי לדבר?
יואל פומפף: אמרו יש ועדה צריכים לאשר.
יואל פומפף: מי הוועדה הזאת?
יואל פומפף: כמו נדנדה.
יואל פומפף: אף אחד לא יודע מי הוועדה הזו שמאשרת.
יואל פומפף: אין.
יואל פומפף: למי אני אפנה?
יואל פומפף: אני רוצה לילד שלי עכשיו, התחיל אחרי כמה שנים, כל העבודה שהתחילו לשקם אותו הלך לטימיון.
יואל פומפף: כמה שנים פיזיוטרפיה וטיפולים, אין לו עם מה ללכת הוא זוחל הוא הלך לבית ספר עכשיו חודשיים שלא הולך לבית ספר.
יואל פומפף: לא יכול להמשיך בטיפולי פיזיוטרפיה, שום דבר.
יואל פומפף: פניתי ללשכת שר הבריאות, אין עם מי לדבר.
יואל פומפף: נדנדה שבועיים הלוך חזור, אף אחד לא יודע עם מי לדבר.
יואל פומפף: הקטנה שלנו עם אותה בעיה.
יואל פומפף: זה לא נשבר עדיין אבל כשנשבר צריכים, לוקח לפעמיים שבוע שבועיים לתקן את המכשיר.
יואל פומפף: גם הגנים הם שיקומיים שהם נמצאים בהם, גם החברה.
יואל פומפף: אין להם מכשירים רזרביים שאני חושב שמשרד הבריאות היו צריכים לממן.
יואל פומפף: אי אפשר להפסיק לילד את החיים לשבועיים כי אין מכשיר רזרבי.
יואל פומפף: לא מממנים שום מכשיר רזרבה.
יואל פומפף: אם נשבר צריכים לחכות לתיקון.
יואל פומפף: עכשיו חודשיים הוא לא הולך.
יואל פומפף: אמרו לי שעד אמצע ינואר לא יהיה תקציב.
יואל פומפף: זאת אומרת ששלושה חודשים יעברו עד שהוא יקבל מכשיר.
יואל פומפף: מאז עוד חמישה שבועות שהמכשיר יהיה מוכן, לוקח כמה מדידות.
יואל פומפף: עד אז אי אפשר לדבר.
יואל פומפף: הילד רבע שנה, ארבעה חודשים צריך להיות מנותק מהעולם.
יואל פומפף: הילד נשבר נפשית, הוא לא יכול ללכת לבית ספר, הוא לא רוצה לאכול לא כלום.
יואל פומפף: כי באמת ילד שעבר כל כך הרבה בתי חולים, הוא ילד שיודע מה קורה איתו.
יואל פומפף: ברוך השם השכל מאה אחוז.
יואל פומפף: ויודע מה קורה איתו.
יואל פומפף: ילד קטן רוצה לחיות את החיים שלו.
יואל פומפף: מורידים לו את המכשירים כאילו מורידים לו את הרגליים, אתה לא יכול ללכת תשב בבית.
יואל פומפף: הוא הלך ביום הראשון שלא היה לו את המכשיר בבית ספר הוא חזר הביתה בכה, הילדים אומרים שאני צריך ללכת לבית חולים אין לי רגליים אז זהו.
יואל פומפף: והוא צודק.
יואל פומפף: אין טיפולי פיזיוטרפיה.
יואל פומפף: מכון לואיס, אף אחד לא יודע למי לפנות.
יואל פומפף: מכון לואיס הרבה פעמים, אין עם מי לדבר.
יואל פומפף: משרד הבריאות בכלל.
סיגלית צפריר: סליחה, עוד דבר אחד רציתי להוסיף שבעניין הקטיעה הספציפית שלי במכון לואיס אין בכלל מחירון לקטיעה כזו, זה לא מופיע.
סיגלית צפריר: בגלל שזה פשוט, זו קטיעה שהיא לא מוכרת.
יואל פומפף: סליחה, אני רק רוצה להוסיף דבר אחד.
יואל פומפף: עכשיו באמצעות חיים הגעתי לפה ויש לי עוד בעיה פה.
יואל פומפף: עכשיו אני הייתי מוכן, אין לי ברירה אחרת, אני לא מוכן שהילד שלי יקטע את החיים שלו לארבעה חודשים, אין שום התחייבות.
יואל פומפף: אם אני רוצה היום לממן את המכשיר עד שאני אקבל אישור ממשרד הבריאות יש ..
יואל פומפף: דבר ראשון זה שש עשרה וחצי אלף שקל זה מחיר ישן, זה לא בעיה שלי זו בעיה של החברה.
יואל פומפף: אין לי לממן את זה.
יואל פומפף: הקצבאות לא מספיקות למה שאנחנו צריכים, מוניות לבתי חולים ועוד כל מיני כהנה וכהנה.
חיים רייזלר: האם משרד הבריאות יכול להתחייב בפניך שהם יתנו לך את ההחזר, זו השאלה.
יואל פומפף: זהו.
יואל פומפף: אני ביקשתי, אני יכול לקבל התחייבות שאני מוציא, אני אקח הלוואות, זה קשה.
יואל פומפף: אני בן אדם שיש לו מספיק, יש לי מספיק חובות אין לי מקום בבית בשבילם, גם אין מענה מאף אחד ויש לי עוד בעיות שלא פה המקום לדבר.
יואל פומפף: ניידות של הקטנה שלי שאני כבר שנה כמו נדנדה.
יואל פומפף: אף אחד לא מקשיב לי.
יואל פומפף: ועדות וערעורים וכל מיני סיפורי סבתא שבושה לדבר פה בכלל.
יואל פומפף: אני אומר רק, מזכיר מה שקורה פה במדינה.
יואל פומפף: בושה שצריכים לדבר פה בזה.
יואל פומפף: אף אחד לא רוצה לתת לך התחייבות.
יואל פומפף: אני הייתי מוכן, היה לי חבר שרצה לתת לי הלוואה שש עשרה וחצי אלף שקל לשלושה חודשים.
יואל פומפף: אין עם מי לדבר, אף אחד לא רוצה לתת לך התחייבות שתקבל את זה בסוף, מה אנחנו נעשה?
סופה לנדבר: הדברים שאני שמעתי כאן הם מזעזעים ואני רוצה לומר שאנחנו בסקר על שחיתות של מדינת ישראל שמענו שאנחנו נמצאים במקום לא כל כך טוב.
סופה לנדבר: אבל על בירוקרטיה ואטימות לב אנחנו נמצאים כנראה במקום הראשון, וזה אחרי כל ההיסטוריה של העם היהודי.
סופה לנדבר: פרופסור מלר בבקשה.
שלמה נקווה: ברשות
שלמה נקווה: כם רק משפט קטן להגיד וזה חשוב מאוד.
שלמה נקווה: בקשר לכיסא גלגלים אחרי חמש שנים.
שלמה נקווה: פעם בחמש שנים מותר להחליף כיסא גלגלים, משרד הבריאות אומר לנכה להחזיר את הכיסא המגעיל שהוא נמצא עליו, להחזיר אותו.
שלמה נקווה: זאת אומרת שתדעי לך אם יש בעיה בתיקון של כיסא גלגלים, לפעמים לוקח שמונה חודשים.
שלמה נקווה: יש מתקן אחד למשרד הבריאות של כל כיסאות הגלגלים בארץ.
שלמה נקווה: אבל להשאיר לנו את הכיסא הישן שהוא כבר קרוע ובלוי, הם לוקחים אותו גורסים אותו או לא יודע, או מוכרים אותו, אין לאיפה למכור אותו.
שלמה נקווה: זורקים אותו אבל לא ישאירו לנו לנכים את זה שבמידה שהכיסא שלי יתקלקל שיהיה לי יחליף את הישן.
סופה לנדבר: למה צריכים להחזיר אותו?
שלמה נקווה: תשאלי את משרד הבריאות.
סופה לנדבר: אנחנו נשאל אותם.
סופה לנדבר: טוב, רבותיי אנחנו ניתן לפרופסור.
יצחק מלר: אני באתי לכאן להשמיע שני משפטים.
יצחק מלר: כי הדברים נאמרים והצד השני אני חושב שצריך לתת לו לדבר גם כן.
יצחק מלר: שזה לא הצד השני למעשה.
יצחק מלר: זה אנחנו.
יצחק מלר: אני לא חושב שמשרד הבריאות הוא האויב שלי או שלהם.
יצחק מלר: או הפוך.
יצחק מלר: המשפט שאני רוצה להגיד הוא פשוט.
יצחק מלר: יש פער בלתי נסבל ומחריד בין ההקצאה שאנחנו כחברה נותנים לצד החריף לבין שיקום וזה אבסורד.
יצחק מלר: כלומר, נותנים לי מיליוני דולרים בשנה כדי שאני אכניס באם אמא של חולים קשים ביותר בניתוחים קולוסליים בפרוטיזות אדירות, בכל.
יצחק מלר: מיליוני דולרים.
יצחק מלר: רבותיי, ילד בן 16 עם גידול ממאיר, אנחנו משקיעים בו במשך כשנה או שנה וחצי כמיליון וחצי שקל.
יצחק מלר: אחר כך אני רוצה להחזיר אותו לחברה, ומתחיל הסיפור שאתם שומעים פה.
יצחק מלר: זה אבסורד.
יצחק מלר: הרי זאת אומרת שבאיזה שהוא מקום מישהו שופך לי את הכסף בכיס הזה ואחר כך לא נותן לי להחזיר את הבחור לחברה.
יצחק מלר: זה לא יאומן והדבר הזה קורה דרך אגב בכל האגפים, בכל מקום ובכל צורה.
יצחק מלר: הייתי מצפה שתבוא המדינה ותגיד, אתה יודע מה אין לך כסף לעשות את הניתוחים האלו.
יצחק מלר: אין לך כסף להתקדם, אתה לא תהיה מודרני, אתה לא תעשה את הניתוחים, אתה לא תטפל, אתה לא תרפא.
יצחק מלר: אתם יודעים מה?
יצחק מלר: יותר הגון.
יצחק מלר: יותר הגון כבר.
יצחק מלר: אבל אם נותנים לי את הכסף הזה ואני מהמר לכם, אני יכול להביא מספרים עם עלויות, אני עוסק באמת בתחום מאוד מיוחד, שקוראים לו אורטופדיה אונקולוגית שזה גידולים ממאירים.
יצחק מלר: וזה אנשים צעירים, ילדים, אנשים סיגלית אני מכיר אותה עשרים שנה וברוך השם היא בסדר.
יצחק מלר: מבחינה אונקולוגית.
יצחק מלר: המיתוס הזה גם כן, האונקולוגי.
יצחק מלר: אז אני אומר, נותנים לי מיליוני דולרים ביד.
יצחק מלר: אותו משרד הבריאות שאני מעריך אותו מאוד, מקצה לי את הדברים.
יצחק מלר: נותן לי את הכסף אני משקיע אותו.
יצחק מלר: יושב איסקוב מולי פה.
יצחק מלר: הוא ותיק.
יצחק מלר: עוד קודמו, סוסק, שהתחלתי איתו את הקרב הגדול בשנת 83 כשהוא לא רצה לקבל אף חולה אונקולוגי כי הוא אמר הוא הולך למות ממלא.
יצחק מלר: אז זה כבר נגמר.
יצחק מלר: ברוך השם.
יצחק מלר: נגמר הסיפור הזה, הם לא מתים.
יצחק מלר: אז איסקוב לפחות נותן לי את האפשרות הוא אומר לי אתה יודע מה הכנסת מיליון דולר שמה, אני לוקח את הבחור אני משקם אותו "ראס בן עינכ" עכשיו.
יצחק מלר: אבל הוא היחיד.
יצחק מלר: אני אומר אין סיבה שזה יקרה, אל תתנו לי את הכסף לרפא את החולים, למה אתם נותנים לי את הכסף הענק הזה?
יצחק מלר: לרפא חולים ואחר כך כשמגיע עניין פורטזה או עניין השיקום זה מתחיל מזמוזצטיה טוטאלית.
יצחק מלר: ודיברנו על זה עם ברלוביץ.
יצחק מלר: הרי ישבנו על זה, דיברנו.
יצחק מלר: ואני אומר, אני בא מהצד.
יצחק מלר: אני דרך אגב אומר עוד פעם אני לא נגד משרד הבריאות.
יצחק מלר: באמת לא.
יצחק מלר: כי אני חושב שזה המשרד שלי, זה אנחנו.
יצחק מלר: עוד פעם זה המיסים שלי, שלנו.
יצחק מלר: אבל זה לא יכול להיות שהפער הזה.
יצחק מלר: הפער הזה הוא פשוט, רבותיי, זה פער שקשה לקלוט אותו.
יצחק מלר: אנחנו מדינה לכאורה מתוקנת.
יצחק מלר: באנגולה אני מבין.
יצחק מלר: בסדר, עולים על מוקשים מקבלים איזה רגל ממקל.
יצחק מלר: בסדר אני מבין.
יצחק מלר: זה התנאים.
יצחק מלר: דרך אגב הם עושים עבודה לא רעה.
יצחק מלר: אבל פה, מצד אחד נותנים לי מה שנקרא חמישה כוכבים ומהצד השני זה מתחיל להגיע לפרוטזות או לדברים האלה או כמו שמספר הבחור עם שני הילדים.
יצחק מלר: רבותיי, כמות הכסף שהושקעה בשני הילדים שלו בניתוחים של קונסטנטיני או כמות הכסף שמושקעת בניתוחים שאני מבצע, תאמיני לי אפשר לקנות איתה 800 פרוטזות הכי חדשות, רק ניתוח אחד.
יצחק מלר: אני אומר, OK, אם אין כסף אז אין כסף בסדר.
יצחק מלר: אבל אם יש כסף אז לפחות שיהיה איזו שהיא חלוקה בעניין, שיהיה איזה שהוא מצב, שיהיה איזה שהוא מודוס ויונדי בין שני הצדדים האלה.
יצחק מלר: וזה לדעתי זה עניין של ארגון, משמעת, קריאטיביות בסידור הנושא.
יצחק מלר: אני לא כלכלן ואני לא איש תקציבים ואני בטוח שיושבים פה מטעם משרד הבריאות אנשים מעולים בתחום הזה, וישבתי איתם בנושאים אחרים ובסופו של דבר הגענו לקונצנזוס ויכולנו לפתור בעיות.
יצחק מלר: אני בטוח שגם זה פתיר ואני לא נכנס מכון לואיס לא מכון לואיס.
יצחק מלר: זה באמת לא משנה.
יצחק מלר: תמצאו קבלנים אחרים.
סופה לנדבר: הם צריכים לבצע, ובעצם מי שאחראי על זה, זה משרד הבריאות.
יצחק מלר: בקיצור מה שאני מציג את העמדה, אני אומר בסיכום דבר אחד, תראו אני אזרח במדינת ישראל, אני רופא.
יצחק מלר: אני רופא ספציפי למשהו, אני סופר מומחה למשהו.
יצחק מלר: אני אומר לכם, הפערים האלה בין הצד של הביצוע החריף לבין השיקום הוא בלתי נסבל.
יצחק מלר: הוא פשוט לא יכול להתקיים.
אבנר עורקבי: כמו שאנחנו אמרנו פעם שעברה, בישיבה ..
אבנר עורקבי: אני שואל שאלה, למה יש רק את מכון לואיס?
אבנר עורקבי: למה לא ניתן להפריד את זה לכמה מכונים על מנת להקל לפחות על הנכים?
אבנר עורקבי: למה רק מכון לואיס?
אבנר עורקבי: מה רק מכון לואיס יש בעולם?
אבנר עורקבי: כמו שהפריטו את העניין של הכיסאות גלגלים.
מיכאל אלכסנדר: אני אורטוטיס.
מיכאל אלכסנדר: אנחנו בונים את המכשירים לא את הפרוטזות.
מיכאל אלכסנדר: מזכירים פה פרוטזות, אני חייב לציין שכאשר אנחנו מסתכלים על קטוע, אנחנו רואים את הבעיה מרחוק וכאשר רואים בן אדם משותק אז אולי קצת יותר קשה לראות.
מיכאל אלכסנדר: אני אישית, עובד לרוב עם ילדים.
מיכאל אלכסנדר: ילדים נכים.
מיכאל אלכסנדר: אנחנו מדברים על מכון לואיס.
מיכאל אלכסנדר: מכון לואיס איננו מכסה בכלל ילדים שאינם הולכים.