GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
לאה שקד: העתירה הזאת נדחתה, אבל השופטת דורנר, בחסות בג"ץ, ביקשה מהמערכות – מהמערכת הבריאותית והמערכת החינוכית – להבהיר בצורה יותר משמעותית מה ההבדל בין מתן טיפולים פרא-רפואיים במסגרת החינוכית ובין מסגרות החינוך.
לאה שקד: ולכן הוכנס בחסות בג"ץ, על אף שהעתירה נדחתה, סעיף 6 לחוזר מנכ"ל שהועבר לוועדה פה, חוזר מנכ"ל תשס"ב 8א בסעיף 6.
לאה שקד: אני רוצה להקריא: "את תוכנית הטיפול כחלק מתוכנית הלימודים" – ותמיד ההדגש הוא: כחלק מתוכנית הלימודים.
לאה שקד: אין לנו שום מחויבות אחרת, גם לא צריכה להיות כי אין לנו את הכישורים – "האישית לכל תלמיד בחינוך המיוחד, יש לספק בתוך מסגרת החינוך, ואין להפנות הורים לקבלת רכיבים מסוימים מתוך תוכנית זאת אל גורמים חיצוניים כגון קופות חולים".
לאה שקד: חלק מההורים טועים במה שכתוב בחוזר מנכ"ל.
לאה שקד: אני רוצה לעשות את הפרשנות.
לאה שקד: הפרשנות היא שבגין מטרות חינוכיות אסור להפנות את הילדים החוצה, ואנחנו מקבלים את זה מפני שהמשמעות של זה – הילד לא למד לקרוא - - -
ישראל אייכלר: ההורים מסכימים.
ישראל אייכלר: אבל השאלה למה אתם לא נותנים את זה?
לאה שקד: זה החזיר חזרה פנימה.
לאה שקד: אתה מערכת החינוך ואתה לפי תוכנית הלימודים האישית, אם הגדרת שהילד צריך ללמוד לכתוב, אתה לא יכול לומר: אני קבעתי תוכנית לימודים אישית ואני אשלח את הילד לקופת חולים כדי שילמדו אותו לכתוב.
שרי מוזס: אבל זה מה שהם אומרים.
ישראל אייכלר: נו, אבל למה אתם עושים את זה?
שרי מוזס: אבל זה מה שקורה בשטח.
ישראל אייכלר: אתם לא נותנים את זה.
לאה שקד: אנחנו נותנים.
שרי מוזס: לא, יותר גרוע מזה.
שרי מוזס: אני רוצה להגיד - - -
ישראל אייכלר: מה התלונה של ההורים?
ישראל אייכלר: שאתם לא נותנים את זה.
ישראל אייכלר: אם הייתם נותנים את זה, הם לא היו צריכים את קופות החולים.
לאה שקד: אף אחד מההורים לא אומר את זה.
ישראל אייכלר: רגע, אולי נשמע את ההורים.
ישראל אייכלר: הילדים מקבלים בגן את מה שהם צריכים?
מירב בור: מה שהם מקבלים – יש איזשהו סל כללי ויש הדרכה של העובדים האחרים על ידי קלינאית תקשורת, ויש עבודה קבוצתית.
מירב בור: אין עבודה פרטנית.
מירב בור: עכשיו, אני חייבת להגיד, שנועם, מאז שהוא נכנס לגן בתחילת השנה, התקדם בצורה מדהימה.
מירב בור: אני חושבת שהמסירות הזאת היא דבר מדהים.
מירב בור: מה שאני אומרת זה שנועם, דווקא אולי בגלל שהוא, יחסית, כן גבוה, צריך עוד עבודה פרטנית עם קלינאית תקשורת, ואנחנו צריכים עבודה עם קלינאית תקשורת.
ישראל אייכלר: זה סותר את ההוראה שהכל יינתן במסגרת בית הספר, או שאתם תקנו בעצמכם.
מירב בור: לא.
מירב בור: יש לו צורך נוסף.
מירב בור: יש לו בעיה תקשורתית.
מירב בור: הגן הוא לא גן תקשורתי.
ישראל אייכלר: אז מה עשינו?
ישראל אייכלר: מצד אחד יש הוראה לתת את הכל בבית הספר, מצד שני יש ילדים פרטניים שזה לא מספיק להם.
בני גליק: כי הם לא הלכו למסגרת שהמליצו להם.
ישראל אייכלר: הם לא הלכו?
ישראל אייכלר: ודאי שהם במסגרת.
ישראל אייכלר: לא הלכתם למקום שוועדת ההשמה קבעה?
ישראל אייכלר: כן הלכו.
לאה שקד: ועדת ההשמה הפנתה אותו למסגרת שאיננה גן של PDD, אלא לגן של ילדים מעוכבי שפה.
שי בור: המסגרת מתאימה.
לאה שקד: המסגרת מבחינה לימודית אכן מתאימה לו.
לאה שקד: אני ממונה על התחום, אז אני גם יודעת את המכסה.
לאה שקד: אם בגן הזה יושבים בין שמונה לעשרה תלמידים, הגן מתוקצב לפי 24 שעות שבועיות.
לאה שקד: זה 2.4 פר ילד.
לאה שקד: הטיפול פה הוא איננו פר מקצוע קלינאות תקשורת או פר ריפוי בעיסוק או טיפול בתנועה.
לאה שקד: הוא ניתן למערכת.
לאה שקד: ומי שקרוב לילד, כשהוא קבע את המטרות החינוכיות – ובתחום הזה אני מאד שמחה שהילד התקדם – הטיפול הפרא-רפואי על גווניו, משרת את המטרה החינוכית.
לאה שקד: אומרים ההורים: לנו יש צרכים אחרים שהם בריאותיים גרידא.
שרי מוזס: לא, גבירתי.
שרי מוזס: הם לא בריאותיים.
חנה ביבי: הם לא בריאותיים.
שרי מוזס: אני רוצה להגיד משהו.
ישראל אייכלר: אני יודע מה את רוצה להגיד.
שרי מוזס: לא, אתה לא יודע.
שרי מוזס: הבעיה המרכזית זה שאנשים של לאה שקד, המטפלים הפרא-רפואיים שלה, כותבים לנו מכתבים.
שרי מוזס: יש לי עשרות מכתבים שבהם הם כותבים: בגן יש קלינאית תקשורת רבע שעה.
שרי מוזס: אם קופת חולים לא תיתן יותר טיפולים, הילד לא יתקדם.
שרי מוזס: אלה אנשים פרא-רפואיים מהחינוך המיוחד.
ישראל אייכלר: וזה בדיוק מנוגד למה שנאמר פה.
ישראל אייכלר: גברת תלמה הרצנו.
תלמה הרצנו: אני לא רוצה להוסיף, כי באמת נאמר הכל.
ישראל אייכלר: אז הגברת לילי אבירי, ובזה נסיים.
ישראל אייכלר: איפה אתם בכל התמונה?
לילי אבירי: אנחנו לא נוגעים בנושא הזה.
תמי יונה: אבל מה בקשר לנושא התקציב והאוצר?
תמי יונה: זה הולך לעבוד?
תמי יונה: זה לא יעבוד?
ישראל אייכלר: אמרנו שיש כסף.
צפי מלמד: אני אגיד לך בשתי מילים, אולי זה יכול לעזור פה.
צפי מלמד: הילדים צריכים לקבל טיפולים פרא-רפואיים.
צפי מלמד: בגן, כמו ששמעת, הם מקבלים משהו קבוצתי ברוב המקרים.
צפי מלמד: טיפולים פרא-רפואיים של ריפוי בעיסוק או קלינאית תקשורת שילד צריך לקבל אחד לאחד – וגם אם ההורים נותנים, זו סוגיה אחרת – לא מקובלים, זה נופל בין הכסאות.
ישראל אייכלר: לא מקבלים מספיק.
צפי מלמד: לא מקבלים בכלל.
צפי מלמד: הרוב הוא קבוצתי, הוא לא אישי.
קריאה: ואם החינוך המיוחד היה נותן מסר שלא צריך – בסדר.
קריאה: אבל הם נותנים מסר שצריך, ושולחים אותם לקופות.
ישראל אייכלר: טוב, יש לנו פה עצה מבנית של פרופסור אורנוי.
ישראל אייכלר: המלצות הוועדה.
תלמה הרצנו: תן לי רק שורה אחת אחרונה, לגבי קלינאי תקשורת במערכת.
תמי יונה: משרד הבריאות לא רוצה להעביר - - - מה יהיה עם הכסף הזה?
תמי יונה: הוא יעביר אותו לעמותות והעמותות ייקחו עוד פעם חצי?
תמי יונה: אם הוא יעביר את זה לעמותות פרטיות, הן יקחו ממנו חצי.
ישראל אייכלר: באחת ההמלצות שנמליץ עכשיו, יהיה לך מקום להביע ולסדר את הנקודה הזאת שאת רוצה עכשיו.
ישראל אייכלר: אנחנו רוצים להקים ועדה בין-משרדית.
תלמה הרצנו: ילד על הרצף של ה-PDD זקוק לקבל טיפול בהפרעות בתקשורת, נקודה.
תלמה הרצנו: כאן אין שום ויכוח.
תלמה הרצנו: הוא יכול לקבל תוספות, אבל הילד והמשפחה זקוקים לקבל את הטיפול.
תלמה הרצנו: נקודה אחת שלא העלו כאן זו ההדרכה לאותם קלינאי תקשורת שעובדים בתוך הגנים האלה.
תלמה הרצנו: ההדרכה הזאת נקנית שלא מתוך התקציב של משרד החינוך, וההדרכה הזאת – כשדיברתי עם קלינאי תקשורת שעובדים בתוך הגנים האלה, אמרו: אנחנו משוועים להדרכה, ואין לנו מספיק.
ישראל אייכלר: אנחנו סיימנו.
ישראל אייכלר: אני מבקש לאפשר לי לקרוא את ההמלצות על דעת חברי הוועדה, חברת הכנסת יולי תמיר וחבר הכנסת מג'אדלה.
ישראל אייכלר: הוועדה מכירה בחשיבותם הרבה של הטיפולים הפרא-רפואיים עבור הילדים הלוקים ב-PDD, אוטיסטים, ובתרומתם לשיפור מיומנויות התקשורת של ילדים אלה.
ישראל אייכלר: הוועדה פונה למשרדי הבריאות, הרווחה והחינוך, בבקשה לשקול את הטיפול בילדים אוטיסטים ובצרכיהם תחת משרד אחד, ולא כפי שקיים היום ששלושה משרדים מטפלים באותה אוכלוסייה.
ישראל אייכלר: הוועדה מציעה להקים צוות בין-משרדי, שיכלול את משרדי הממשלה, החינוך, הרווחה, והבריאות, ואת ארגוני ההורים כגון אלו"ט, וכן את קופות החולים, שיבחן את סל הטיפולים שלהם יהיה זכאי ילד אוטיסט, ויסיים את עבודתו תוך חודשיים – אני חושב שזה מספיק.
אשר אורנוי: שלושה חודשים.
אשר אורנוי: חודשיים זה לא מספיק.
ישראל אייכלר: תוך שלושה חודשים.
יבינה זכאי: סליחה, הערה משפטית.
יבינה זכאי: זה קצת מנוגד לחקיקה.
יבינה זכאי: סעיף 22 לחוק חינוך מיוחד, אומר במפורש ששירותים פרא-רפואיים שניתנים בתוך מסגרות חינוך, לא ייחשבו שירותים לצורך חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
יבינה זכאי: והיה לנו ויכוח גם בעניין הזה, והגענו להסכמות גם עם הלשכה המשפטית של הבריאות.
יבינה זכאי: יש זכאות לטיפולים פרא-רפואיים חינוכיים - - -
ישראל אייכלר: אז את זה הוועדה הזאת תצטרך לאחד.
יבינה זכאי: צריך תיקון חקיקה.
ישראל אייכלר: שהוועדה תמליץ לנו להגיש הצעת חוק לתיקון.
ישראל אייכלר: אני באמצע הקראת ההמלצות: שכן, במצב הנוכחי, ילד אוטיסט או רגיל הלומד במוסד חינוך רגיל, זכאי ליותר טיפולים מאשר זכאי ילד אוטיסט הלומד במוסד לחינוך מיוחד.
ישראל אייכלר: יושב ראש הוועדה פונה למשרד הבריאות לאפשר לילדים לקבל טיפולים פרא-רפואיים גם במסגרות קופות החולים, במקום ובמקרים בהם אין החינוך המיוחד מספק את השעות הנדרשות בפועל.
שרי מוזס: לא.
שרי מוזס: בשום פנים.
ישראל אייכלר: גברת, זו החלטה שלנו, של הוועדה, לא שלך.
ישראל אייכלר: הוועדה פונה למשרד הבריאות לספק לילדים הנזקקים שירותי התפתחות הילד במסגרותיו, גם לילדים שנמצאים בחינוך המיוחד.
אשר אורנוי: משרד הבריאות קבע את זה.
אשר אורנוי: אבל שוב, משרד הבריאות לא מספק שירותים.
אשר אורנוי: אלה הקופות מספקות את השירותים.
ישראל אייכלר: התפתחות הילד.
ישראל אייכלר: אתם תמצאו את הדרך איך לעשות את זה.
ישראל אייכלר: הוועדה פונה לשרת החינוך לבצע הדרכות מיוחדות לקלינאיות תקשורת לטיפול בילדים עם PDD.
לאה שקד: יש לנו מערך הדרכה.
ישראל אייכלר: זה לא מספיק.
לאה שקד: מה זה לא מספיק?
ישראל אייכלר: היא אומרת שלא מספיק.
ישראל אייכלר: היא שכנעה אותנו שיש קלינאיות תקשורת, שלא מקבלות.
שי ליפשיץ: סליחה, במשפט אחד.
שי ליפשיץ: ההתייחסות של כל המשרדים היא פר ילד בכיתה.
שי ליפשיץ: אם הוא לא שייך לכיתה, הוא כאילו מת.
שי ליפשיץ: כמו במקרה שלהם.
ישראל אייכלר: אז בצוות הזה, שיוקם, אני רוצה שתופיע ותגיד את זה.
סופה לנדבר: רבותיי, אני פותחת את הישיבה.
סופה לנדבר: אני מצטערת שהמקום צר אבל אני מקווה שבמקום הצר הזה אנחנו נגיע לדברים הנכונים, שבעצם אתם מצפים וגם אנחנו רוצים להגיע אליהם.
סופה לנדבר: אני לא רוצה להרחיב, אבל קיבלנו לא מעט פניות ואני גם הבנתי את שורש הבעיה ובגלל זה אנחנו נתחיל מהנכים, שיציגו לנו את הבעיה, את תלונותיהם והבעיות שבהם נתקלו ונתקלים במשך הטיפול.
סופה לנדבר: אחר כך אנחנו נבקש ממשרד הבריאות ומשרד האוצר לתת לנו תשובות לשאלות שיהיו לנו בהמשך הדיון.
חיים רייזלר: אני נכה משנת 2003, אחרי קטיעה מתחת לברך והוצאת עין.
חיים רייזלר: אני זקוק לאביזרי שיקום ופה התחלתי להיתקל בבעיות כשביקשתי לקבל את האביזרים שמגיעים לי על פי חוק, כמו לכל נכה במדינת ישראל.
חיים רייזלר: יש מה שנקרא "חוק בריאות ממלכתי התשנ"ד", שפוגע באופן שיטתי וסיסתמטי בנכים הכלליים ולאחרונה אפילו בנכי תאונות העבודה החדשים.
חיים רייזלר: אני יכול להגיד, שבתחילת דרכי כבר יזמתי פגישה, שהשתתפו בה האדונים המכובדים פרופסור שני, פרופסור היים וגברת נעמי רוטשילד ועורך דין שבזמנו ייצג אותי וגם היה בפגישה וכבר בתחילת הדרך ניסינו ללבן את העניינים.
חיים רייזלר: אבל מסתבר, שבזמנו חיכו לתותבת, או לאביזר שיקום, בממוצע 75 יום, שזה יום אחד עד 150 יום.
חיים רייזלר: לאחר מכן נודע לי, שגם נכים שזקוקים לנעליים, נכים שזקוקים לאביזרים נוספים מקבלים את זה אפילו עד שבעה חודשים אנשים חיכו לתותבות.
חיים רייזלר: בדין ודברים שהיו בינינו, ראינו שאנחנו מגיעים למבוי סתום אז הלכנו בדרך משפטית והגשנו עתירה שבה נקבע, שזמן ההמתנה יהיה כשבועיים.
חיים רייזלר: מסתבר שזמן ההמתנה של שבועיים זה לא שבועיים.
חיים רייזלר: הם החזיקו מעמד עם ההסכם הזה אולי שלושה שבועות, אולי חודש.
חיים רייזלר: עד היום פשוט אנשים מחכים ויש פה מקרים של אנשים, של ילד של אבא שהילד שלו היה צריך לזחול ולא יכול ללכת כי מכון לואיס לא מאשר לו את התקציב.
חיים רייזלר: זו לא בעיה שלנו, לא בעיה של הנכים, זו בעיה של משרד הבריאות ומכון לואיס שחייבים להסתדר בין עצמם ולדאוג לנכים שקמלים בגלל המצב הזה.
חיים רייזלר: האנשים הבריאים שעליהם אני מדבר, לא יודעים מה זה להרגיש יום אחד בלי אביזר שיקום ואני לא מאחל את לאף אחד.
חיים רייזלר: אני יכול לספר לכם על עצמי, שלפני כמה ימים הייתי בלי פרוטזה ורציתי לקום ושכחתי שאני בלי פרוטזה נפלתי ונפגעתי.
חיים רייזלר: אם תרצו, אני אראה לכם, מה קורה לאנשים שנפגעים כשהם נמצאים בלי פרוטזה, אבל אני רוצה להמשיך.
חיים רייזלר: במשך שלוש שנים בכל פעם מכל סיבה שהיא, מכון לואיס מפסיק לספק את האישור, מורה לרופאים להפסיק לתת אביזרים וגורם לנזק בלתי הפיך לאנשים.
חיים רייזלר: אני מחזיק פה לפניי, מכתב שיצא ממכון לואיס לרופאים שכותב להם, חשוב שתשמעו את הנוסח.
חיים רייזלר: "במידה והנוהל המחייב הנ"ל אינו מקובל עליך נא להודיע בכתב על רצונך להשתחרר מהמינוי כרופא מורשה מטעם מכון לואיס ומשרד הבריאות".
חיים רייזלר: קוראים לזה איום על רופאים, שלא יתנו לנכה את האביזר שמגיע לו.
חיים רייזלר: שומו שמיים, איפה הדם שלכם בורידים?
חיים רייזלר: אני עובר לדבר אחר.
חיים רייזלר: מסמך זה נשלח למכונים שמייצרים עבור אנשים, ובו כתוב: "..
חיים רייזלר: לאור בעיה חוזית תקציבית עם משרד הבריאות אין לצערי בסמכותנו להמשיך לפעול להסדרת הנושא.
חיים רייזלר: לפיכך אנחנו מפסיקים, החל מהיום, את כל פעילותנו פרט להזמנות שאושרו לביצוע להיום.
חיים רייזלר: .".
חיים רייזלר: מי נתן לכם את הרשות לעשות דבר כזה?
חיים רייזלר: איך אתם מסוגלים לפגוע על בסיס תקציבי בנכה?
חיים רייזלר: מאיפה זה בא?
חיים רייזלר: אני לא מבין ולא קולט את דרך המחשבה.
חיים רייזלר: למה דברים נעשים ככה?
חיים רייזלר: יש בעיות?
חיים רייזלר: תסתדרו.
חיים רייזלר: אתם צריכים לתת לנכים על בסיס הצרכים ולא על בסיס תקציבי.
חיים רייזלר: ואסור שזה יימשך ככה.
חיים רייזלר: אני מחזיק פה בידיי את המסמך שבית המשפט קבע: "משקיבלו העותרות את מבוקשן בהסכמת הצדדים, תמחק העתירה".
חיים רייזלר: זאת אומרת הסכמתם ל- 14 יום, למה אתם לא מכבדים את זה?
חיים רייזלר: זה דבר אלמנטרי, הסכם שעשיתם.
חיים רייזלר: בית המשפט נתן פה את חתימתו.
חיים רייזלר: איך אתם לא מכבדים דבר כזה?
חיים רייזלר: ויותר גרוע, מאחר ואכפת לי הנושא ובזמנו בפגישה הראשונה שלנו פרופסור שני, אתה אמרת לי שאני דואג רק לעצמי.
חיים רייזלר: אני לקחתי את זה מאוד אישי, ומאותו רגע אני דואג לכולם ולא רק לא לעצמי.
חיים רייזלר: ברגע שאני דואג לעצמי, אני באותו זמן דואג גם לכולם.
חיים רייזלר: אני לא מחזיק את הסודות בבטן, אני מחלק זאת לכולם.
חיים רייזלר: כולם יודעים שכף רגל קרייזינגר מותר לקבל היום שאתם לא הודעתם את זה לאנשים למרות שאפשר לתת לאנשים שעוברים קטיעה.
חיים רייזלר: כולם יודעים שאפשר לקבל פרוטזה עם סיליקון.
חיים רייזלר: למה אתם עושים את המעצורים האלו, למה אתם לא נותנים לאנשים שמסוגלים להיכנס וללכת ולחזור לחברה ולחיות חיים נורמליים?
חיים רייזלר: למה אתם לא נותנים את הדבר הזה?
חיים רייזלר: אני מחזיק פה חוזה משנת 99, של מכון לואיס עם משרד הבריאות, שבו יש כל מיני דברים שלא מוצאים חן בעיני.
חיים רייזלר: אבל הדבר היחידי הכי גרוע, שלא מוצא חן בעיני, שמשרד הבריאות חתום פה ומאשר לכם לעשות מה שאתם עושים.
חיים רייזלר: זה לא נקלט.
חיים רייזלר: "מוסכם בזה כי במהלך כל שנה יגיע סכום ההוצאות שהוצאו בפועל בצירוף ההתחייבויות לתשלום לסכום ההעברה השנתי אזי תופסק מידית עבודת הרופאים והמכון יפסיק את ביצוע ההזמנות וההתחייבויות לבתי המלאכה ויודיע על כן הן לרופאים המוכרים והן למנכ"ל הבריאות על מנת למצוא פתרון כאמור".
חיים רייזלר: אבל קודם להפסיק.
חיים רייזלר: קודם להפסיק לתת לנכה את הפרוטזה.
חיים רייזלר: אני אספר לכם.
חיים רייזלר: זו הייתה תקופה שזרקו אנשים מבית חולים כי עשו תיאומים עם הספקת הפרוטזה.
חיים רייזלר: אתם מבינים את הדבר הזה?
חיים רייזלר: זה פשוט לשלוח אדם הביתה, לא לשקם אותו ורק כחודשיים או חודשיים וחצי הוא יקבל את האישור לפרוטזה.
חיים רייזלר: איך אפשר דבר כזה?
חיים רייזלר: איך משרד הבריאות נותן למצב כזה לקרות?
חיים רייזלר: לפני מספר ימים דיברתי עם דוקטור מיקי דור ואני יודע שהוא לא כל כך נכנס לנושא הזה.
חיים רייזלר: אני יכול להגיד שדוקטור ברלוביץ עשה מעל ומעבר על מנת לעזור אבל מסתבר שזה מחלה.
חיים רייזלר: לא יודע.
חיים רייזלר: זה כמו סרטן ממאיר שאי אפשר לעצור אותו.
חיים רייזלר: כל פעם בעיה נוספת.
חיים רייזלר: כל כמה חודשים בעיה נוספת.
חיים רייזלר: אני לא מבין מאיפה, ואני חוזר כל פעם על הדבר הזה, יש לכם קרח בורידים?
חיים רייזלר: איך אתם עושים דברים כאלו?
חיים רייזלר: תהיו יום אחד במצב של נכה.
חיים רייזלר: אתם תשתגעו.
סופה לנדבר: חיים, נקודתית אם יש לכם עוד כמה נקודות בבקשה.
סופה לנדבר: אנחנו הבנו שהמצב הוא חמור מאוד אני מבינה שגם במשרד הבריאות מבינים את המצב.
חיים רייזלר: אני הבאתי לפה מקרים של בני אדם, אני יכול לספר לך על גברת סיגלית שהיא גם תספר על עצמה.
חיים רייזלר: שהיא הייתה צריכה לחו"ל על מנת לקבל את הפרוטזה שלה.
חיים רייזלר: אני מספר על הבחור שיושב בסוף שמה, יואל, שהבן אדם הזה יש לו שני ילדים נכים
סופה לנדבר: הוא גם ידבר בעצמו חיים בסדר?
חיים רייזלר: אבל אני רוצה שתבינו, במקרה יש פה אחד שבזמנו היה חבר העמותה, ונתנו לו לשבת בבית במשך חודש וחצי חודשיים בלי פרוטזה.
חיים רייזלר: איך אפשר לעשות דברים כאלו?
סופה לנדבר: חיים תודה לך.
סופה לנדבר: אני חושבת שהדברים חמורים, קשה לי להאמין שכל מה שהצגת, צריך לקרות במדינת ישראל.
סופה לנדבר: כולנו מבינים שמצב הנכים הוא קשה מאוד ואנחנו עכשיו נשמע עוד כמה נכים שרוצים להציג את הבעיה, אבל בקיצור.
יעקב כהן: אני לא רוצה להיכנס לנושא הזה מהאספקט הזה, אלא מהאספקט הנוסף.
יעקב כהן: אני מדבר כאן בשם קבוצה ענקית של נכים כלליים.
יעקב כהן: הנכים הכלליים נהנים מהכספים שלהם מתוך סל השירותים, מתוך חוק הבריאות.
יעקב כהן: אנחנו מדברים על סל שלא עודכן, לפחות בקטע הזה של התותבות, שנים.
יעקב כהן: אנחנו מדברים על טכנולוגיות שפסו מהעולם.
יעקב כהן: אנחנו מדברים על מצב שבו אנשים נאלצים לעבור נזק פיזי כתוצאה משימוש באביזרים שהם לא ראויים לשימוש היום כי הם מבחינה טכנולוגית כבר,
סופה לנדבר: אתה רוצה להגיד שדברים שבעצם מיושנים שלא משתמשים - - -,
יעקב כהן: התותבת שאני לובש, כבר מזמן כבר לא קיימת יותר, מבחינה טכנולוגית היום.
יעקב כהן: כל הסקטורים האחרים של הנכים, ברובם לפחות, מקבלים טכנולוגיות הרבה יותר מתקדמות.
יעקב כהן: אנחנו מקבלים טכנולוגיה הכי דפוקה שיכולה להיות.
יעקב כהן: אני מדבר על זה שמבחינת איבזורים, מבחינת צרכים אנחנו מקבלים את זה במועדים בלתי אפשריים.
יעקב כהן: אני לא מבין למה נכה שמשתמש בתותבת באופן קבוע ובלי התותבת הזו הוא מרותק לבית, למה צריך להמתין 4 שנים להחלפה?
יעקב כהן: זה כמו כל דבר אחר שיש לו בלאי והוא נשחק ונהרס.
יעקב כהן: אין מה לעשות, הדברים נשחקים אבל ברגע שזה נשבר, מתחילים לעשות איתנו חשבונאות.
סופה לנדבר: כל כמה זמן צריכים להחליף את הפרוטזה?
יעקב כהן: כל ארבע שנים.
רייזלר חיים: אתה טועה, לפי מצב האביזר.
שלמה נקווה: אל תעשו את עצמכם תמימים, שיושבת ראש תקבל ממכם דו"ח במקום שאנחנו נקבל, תתנו את התשובות ואל תהיו פתאום עכשיו, בגלל שאנחנו פה קבוצה שבאה עם הטענות.
יעקב כהן: אני רוצה להדגיש, שצריך להפסיק את כל המשחק חתול ועכבר הזה עם העניין של התקציבים ולהגדיר שקודם כל הנכה ואחר כך כל הסיפור התקציבי.
יעקב כהן: לא יכול להיות ששנה אחרי שנה במשך שלוש או ארבע שנים האחרונות, התקציב נגמר מתי שהוא בסוף הרבעון השלישי וכל הרבעון אין הזמנות, מעכבים אנשים, מטרטרים אנשים.
יעקב כהן: הכל מסיבות כספיות.
יעקב כהן: קודם כל הנכה, ואחר כך שימצאו את הכסף.
דוד צרפתי: אני נכה מגיל 6, לאחר שנפצעתי בתאונת דרכים כאשר משאית עלתה עליי בדרך לבית הספר.
דוד צרפתי: החוק אז לא היה כמו היום, חוק ישן שלא נותנים פיצויים, או שנותנים פיצויים מינימליים.
דוד צרפתי: הייתי חייב להיות תלוי במשרד הבריאות שהיה הגורם שנותן לי ללכת.
דוד צרפתי: הגעתי למצב שיום אחד לא היה לאבא שלי כסף לתת, הייתי ילד קטן ועד היום יש לי צלקת ואני חייב להזכיר את זה.
דוד צרפתי: אין לך כסף, לך הביתה בלי הרגל.
דוד צרפתי: איזה מן דבר זה?
דוד צרפתי: אחרי זה היה צריך ללכת למשרד הסעד ולכל הגורמים האלה, בגלל שלא נתנו לי פיצויים.
דוד צרפתי: היום אני בן 48 צריך לסבול חודשיים בגלל פרוטזה לקויה.