GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אבידר: כך מבקר המדינה, כך הגופים האחרים, כך הדרג המקצועי, כך הדרג הפוליטי.
אלי אבידר: מכל מקום, אנחנו סבורים – וגברתי, את צריכה לראות כשקורה אירוע, עכשיו קרה אירוע של הסלמה או הפרות סדר, המשטרה מקבלת מיד 180 מיליון שקל תקציב לעיבוי שירותים, תקנים וכולי.
אלי אבידר: הסלמה כזאת או אחרת – היד נפתחת, עוד מאות מיליוני שקלים לכל ארגוני ההצלה.
אלי אבידר: זה לא יכול להיות שבמגן דוד אדום, שמדינת ישראל מציבה בפני מגן דוד אדום, אתגרים כל כך רבים של הסלמה, תאונות דרכים, תאונות טבע, אסונות, קורונה, כל מיני דברים, והיא צריכה להתמודד כל יום ולהתנגח ולהתמודד במכרזים, ולעשות דברים ואין לה מעמד אמיתי של גוף לאומי במדינת ישראל.
יעל רון בן משה: ברשותך, מר בין, קודם כל תודה על הדברים, יכול להיות שנצטרך להידרש לדיון על המעמד של ארגוני ההצלה בישראל תקצובם וכולי.
יעל רון בן משה: אני כן רוצה שננסה להתמקד בנושא הדיון והוא הפריסה של הנט"ן בפריפריה הגיאוגרפית.
יעל רון בן משה: אני מבינה את הצורך של הארגון שאתה מייצג ושל צרכים אחרים.
יעל רון בן משה: אשתדל מאוד להשאיר את זה הפעם מחוץ לחדר הזה, וכן לדבר על הצורך של מר חברוני בראש הנקרה, גם כמתנדב, גם כאזרח לשכניו משלומי, וגם לשכנים של טטיאנה בכרמיאל, ושל אנשים שנמצאים איתנו בזום מהערבה וממקומות אחרים.
יעל רון בן משה: אותם אנשים יודעים בסוף שכשהם נקלעים לאיזשהו מצב חירום בריאותי, הם צריכים לקבל שירות.
יעל רון בן משה: זה האירוע מבחינתי.
יעל רון בן משה: איך אנחנו אחר כך בינינו, איך משרד הבריאות ינהל את זה – אני מוכנה לקיים על זה דיון נפרד, אבל זה לא הנושא כרגע.
יעל רון בן משה: אם אתה רוצה משהו כן להגיד על הנושא של פריסת הנט"ן בערבה, בגולן, בגליל, מה צריך לעשות כדי שגם בערבה זמן ההגעה של הניידת יהיה קטן יותר.
יעל רון בן משה: שם הבעיה העיקרית היא מבחינת זמני הגעה או כמות הנט"ן באזור הגליל המזרחי והגולן ששם מספיק שהניידת יצאה לפינוי אחד כבר אין שום חלופה באזור, אז מאוד אשמח לשמוע את עמדתך.
אלי אבידר: שוב, גברתי היושבת-ראש, קודם כל אני מקבל את מה שאמרת, עם כל זה, בנושאים של הצרכים בצפון ובדרום, אנחנו מודעים לכך.
אלי אבידר: הגשנו תוכנית נרחבת מאוד למשרד הבריאות כדי לעבות את השירותים שם.
אלי אבידר: לאחרונה דיבר איתי שר הבריאות ספציפית על הערבה ואני נותן פתרון נקודתי השבוע.
יעל רון בן משה: זאת בשורה מבחינתנו.
יעל רון בן משה: נמצאת איתנו בזום נציגה מהערבה, נשמע אותה אחר כך, הגברת אורית אביבי, אחת הפונות הראשונות, לפחות אלי, בעניין הזה.
יעל רון בן משה: שמענו אותה גם בדיון הקודם.
יעל רון בן משה: תספר מה הבשורה ואולי נשמע גם ממנה.
אלי אבידר: פנה אלי שר הבריאות בנושא כביש הערבה.
אלי אבידר: מנקודה ביוטבתה שאין לה מענה של 24 שעות וצרכים נוספים לאמבולנסים בישובים.
אלי אבידר: נעניתי לקריאתו, והוא אמר שהוא יתקצב את הנושא הזה.
אלי אבידר: המשרד יבדוק את הצרכים, אנחנו נגיש את זה בצורה סדורה.
אלי אבידר: אבל עד שהכול יוסדר, בסופו של יום, המשרדים הם משרדים בירוקרטיים, זה תהליך שלוקח זמן, ולכן בהצלת חיים אנחנו קודם כל ניתן את הפתרון, אחר כך נמצא את התקציבים.
אלי אבידר: ברגע שיש רצון טוב של המשרד, אז אנחנו מוכנים לקדם את זה.
אלי אבידר: אני מקווה שכבר בימים הקרובים נפתח שם את הנקודה ל-24 שעות.
אלי אבידר: נחליף שם את האמבולנסים, הייתה בקשה של הישובים בכל הערבה לאמבולנסים חדישים ומתקדמים יותר.
אלי אבידר: נעבה שם את השירותים בצורה קצת יותר טובה יחד עם משרדי המועצה, נקיים שם את הפגישה המקצועית, זה הפתרון כרגע לערבה.
יעל רון בן משה: אז בערבה אולי יש התקדמות.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: גברתי היושבת-ראש, אני רוצה לשאול: מה התהליך לעיבוי כוחות?
טטיאנה (טניה) מזרסקי: אנחנו אומרים שיש צורך, מה התהליך בהוספת ניידת טיפול נמרץ לאזור מסוים?
טטיאנה (טניה) מזרסקי: האם זה קשור לרשות מקומית שצריכה להגיש בקשה לפי נוהל ממשלתי, קול קורא, זה נעשה דרך משרד הבריאות או שאתם יוזמים?
טטיאנה (טניה) מזרסקי: מי יוזם ומה התהליך?
אלי אבידר: למעשה הצוות המקצועי של מגן דוד אדום, אגף המבצעים, כל שלושה חודשים, בודק את הצרכים, את זמני ההגעה, את זמני התגובה, את היכולות.
אלי אבידר: ממש במשך שלושה חודשים יש אדם מיוחד שיושב על הדברים האלו, בודק את זה ומעביר את הנתונים.
אלי אבידר: בדרך כלל זמני התגובה שלנו הם בתיאום יחד עם משרד הבריאות, הם עולים על כעשר דקות בממוצע בכל הארץ, וניידת טיפול נמרץ תשע וחצי דקות בכל הארץ.
אלי אבידר: אלו הזמנים הממוצעים.
אלי אבידר: אנחנו חושבים שהזמנים הללו פחות טובים.
אלי אבידר: צריך לזכור שזה ממוצעים, ומי שלא נופל על ממוצעים, אז יכול לקרות מצב שהוא יחכה גם 25 דקות ו-30 דקות, ומכאן אנחנו צריכים לעשות חשיבה, שצריך לעבות את השירותים ולתת את המענה בצורה יותר נרחבת.
אלי אבידר: הדברים האלו נבדקים.
אלי אבידר: לגבי התקצוב – זאת הבעיה המרכזית.
אלי אבידר: בניידות טיפול נמרץ משתתפים הרשויות, קופות החולים ומשרד הבריאות.
אלי אבידר: לגבי קופות החולים, הנושא של התשלומים שלהם מוסדר בחוק ההסדרים.
אלי אבידר: משרד הבריאות, אין איתו אף פעם בעיות, מכיוון שהוא הרגולטור והוא אחראי על הנושא הזה.
אלי אבידר: והרשויות, לצערנו הרב, יש רשויות שמשלמות ויש רשויות שפחות משלמות.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: כל רשות צריכה לשלם?
אלי אבידר: כל רשות ששותפה בניידת טיפול נמרץ או שיש לה ניידת טיפול נמרץ – משלמת.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: ואם מדובר בעיר אחת ברשות עירונית ומסביב רשויות אזוריות?
אלי אבידר: יש ניידות טיפול נמרץ שמחולקות לאשכולות.
אלי אבידר: ניידת טיפול נמרץ משרתת אשכולות של מספר ישובים, ואז החלוקה התקציבית בינם לבין הרשויות האחרות היא שוויונית, על פי חלוקה - - -
טטיאנה (טניה) מזרסקי: זה מתחלק, אין - - -
יצחק ליבוביץ: מי שקבע את זה זאת ועדת נט"ן עליונה.
אלי אבידר: זה ועדת נט"ן עליונה.
אלי אבידר: יש פרוצדורה של איך החלוקה מתבצעת.
אלי אבידר: הבעיה הקריטית היום, גברתי היושבת-ראש, שהרשויות המקומיות לא רוצות לשלם.
יעל רון בן משה: התבטאתי לגבי זה בדיון הקודם.
יעל רון בן משה: אם יש צורך אתבטא גם עכשיו – רשות מקומית לא צריכה לתקצב שירותי בריאות ורפואה.
יעל רון בן משה: אם יש צורך אתייחס לזה שוב.
קטיה קיל: אני רוצה להוסיף, וזה גם מה שאמרתי בהתחלה, שכל המטרה היא בעצם לבנות תוכנית משותפת ולראות באמת איפה המחסור ומפה אנחנו גם נפנה לאוצר ונבקש את התקציב.
יעל רון בן משה: שוב.
יעל רון בן משה: אקדים את הסיכום שלי, אבל אני חושבת שזה שאדוני, אתה מנהל את העניין הזה של איפה צריך להיות ואיך לתעדף – זה בסדר גמור בכיסא שאתה יושב, וטוב שאתה נדרש לדברים האלה, תוך ראייה רחבה, לאומית ואסטרטגית.
יעל רון בן משה: לנציגי הממשלה פה אני אומרת: זה לא התהליך הנכון.
אלי אבידר: יותר נכון הוא שאנחנו ממליצים בפניהם.
אלי אבידר: סליחה גברתי.
יעל רון בן משה: נציג המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, בבקשה.
יניב שטרן: בוקר טוב, שמי יניב שטרן, מנהל תחום פרויקטים מרחביים.
יניב שטרן: קיימנו שני מיזמים משותפים ומוצלחים מאוד, מיזם אחד עיקרי עם מד"א, שבו הוכשרו למעלה מ-1,600 חובשים, פרמדיקים, נאמני חיים.
יניב שטרן: עסקנו לא ברכישה או באחזקה של אמבולנסים, אבל כן בהכשרה והסמכה של כוחות רפואת חירום.
יניב שטרן: זה היה מיזם מוצלח מאוד.
יניב שטרן: במקביל, קיימנו מיזם נוסף, קטן יותר, עם איחוד הצלה, שבו הוסמכו כ-150 חובשים נוספים בכלים ובהתמחות של איחוד הצלה על אופנועים.
יניב שטרן: במסגרת תוכנית העבודה של השנה הנוכחית, תכננו ושקלנו אפשרות לקיים מיזמים נוספים, כולל איזשהו מענה לרפואת חירום נוסף שכולל בין היתר דפיברילטורים ואמצעים נוספים.
יניב שטרן: לצערנו נתקלנו בלא מעט בעיות שנתקעו ונשארו במשרד האוצר, באגף המשפטי, עם הסטטוטוריקה של הארגונים ועם דברים שהעלה אלי בין קודם בצדק.
יניב שטרן: באנו לעשות טוב, זה הצלת חיים, ומצאנו שיש חסמים שהם לא לפתחנו, אין לנו את הדרך לתת להם את הפתרון.
יניב שטרן: וכרגע גברתי, זה הושם לצערי בצד ורק מהסיבה הזו.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: מה החסמים?
יניב שטרן: החסמים הם לצערי אי הסכמות למיניהן בין הארגונים, בין שני הארגונים העיקריים נקרא לזה, יש ארגון לאומי כפי שהזכיר המנכ"ל, ויש ארגון נוסף שהוא עמותה שעושה דברים יפים, אבל היא בכל זאת עמותה.
יניב שטרן: ואחד המענים שחיפשנו הוא מענה הוליסטי, שיש בו תפעול מבצעי, מענה רפואת חירום וגם ציוד.
דוד מריזן: ליתר דיוק, גם הארגון הלאומי הוא עמותה.
אלי אבידר: לא, אתה טועה.
יניב שטרן: ראשית, אשמח אם לא תפריע לי ושנית הוא לא עמותה.
יניב שטרן: עשינו הרבה עבודה בנושא, הוא הוקם על פי חוק, הוא גוף סטטוטורי.
יניב שטרן: יש גם תקנה שמאפשרת התקשרות איתו ולצערי, גברתי, כשמגיע הרגע ליישם את התקנה הזו, יש מי שקצת מתבלבל או מקשה ומוציא פתאום שהמחוקק קבע משהו ואפשר שלא ליישם את מה שקבע המחוקק.
יעל רון בן משה: אתה רוצה להרחיב בעניין?
יניב שטרן: כן.
יניב שטרן: יש תקנת פטור במסגרת תקנות חובת המכרזים, שמאפשרת התקשרות עם ארגון סטטוטורי שהוקם על פי חוק, לשם המטרות שהוקם הארגון הזה.
יניב שטרן: וכולנו בלי להיות משפטנים מבינים שמד"א עומד בדרישה הזו.
יניב שטרן: כשבאנו לבקש ולפעול במסגרת התקנה הזאת על מנת להפעיל ציוד רפואת חירום, מענה משולב שכרגע רק הארגון הזה יודע לתת אותו, מוקד ארצי שכבר נקבע, גם אם המהלך שעשתה חברתך, חברת הכנסת עידית סילמן, המוקד הזה מופעל כרגע כיום על ידי מד"א.
יניב שטרן: ואומרים לנו: לא, לא ניתן להתקשר על סמך התקנה הזאת.
יניב שטרן: ואין הסבר משפטי - - -
יעל רון בן משה: מי זה "הם"?
יניב שטרן: הגורמים המשפטיים במשרד האוצר שבאים ואומרים: לא ניתן להתקשר על סמך התקנה הזו.
יניב שטרן: לא קיבלנו הסבר משפטי מדוע לא.
יניב שטרן: נעשתה פה הרבה מאוד עבודה, עבודת מטה עם הרבה מאוד שעות עבודה, מתוך כוונה להפעיל תקציב כולל של כמדומני 11 מיליון שקל השנה, שחלקו יכול לפעול גם עם ארגונים נוספים כאיחוד הצלה וארגונים ועמותות נוספים, כפי שהזכיר אלי בין.
יניב שטרן: אבל המענה המסוים הזה, המשולב, שבסוף יש בו קשר ישיר למוקד הארצי – חלילה גברתי, במרחב הכפרי או במרחב העירוני, אדם ילקה באירוע לב או באירוע של אלרגיה מסכנת חיים, ובאנו לתת מענה שיש בו מזרקי אפיפן, ודפיברילטורים מתקדמים, וגם קשר ישיר.
יניב שטרן: אדם מגיע בלי טלפון או אדם מהחברה החרדית שלא מחזיק טלפון חכם, ועכשיו לוחץ על כפתור אינטרקום ומיד יוצר קשר עם המוקד והוא יכול לומר: יש כאן אירוע, נפל אדם וכולי – לא ניתן לעשות אותו אלא באמצעות הארגון שלוקח אחריות מלאה על הציוד ועל התפעול.
יעל רון בן משה: גאיה, בסוף הסבב ארצה לשמוע אותך.
יעל רון בן משה: גאיה היא נציגת אגף תקציבים במשרד האוצר.
יעל רון בן משה: אם אפשר, שתהיה גם התייחסות לנושא שהעלה מר שטרן, לגבי הקושי או החסם סביב הלשכה המשפטית על ההפעלה של התוכנית שהוא הציג.
יעל רון בן משה: אשמח אם תוכלי לברר את זה, תודה.
יעל רון בן משה: מר שטרן, בהמשך לדבריך, אני רוצה לשמוע ממשה חברוני, שאני מבינה שהוא חלק מהתוכנית הזו או מציע תוכנית אחרת.
יעל רון בן משה: מר חברוני, תציג את הדברים בבקשה.
משה חברוני: שמי חברוני משה, שימשתי בעברי כמנהל בית החולים ביקור חולים בירושלים, הייתי מנהל מחוז של קופת חולים מאוחדת בירושלים.
משה חברוני: יצאתי לפנסיה ועברתי לגור בראש הנקרה ליד הבת שלי, אני מתנדב, יושב-ראש הקיבוץ, בעצם יושב-ראש ועד היישוב.
משה חברוני: ובגלל הניסיון שצברתי, בין השאר בביקור חולים, באתי ליישוב ונדהמתי.
משה חברוני: ואציג את זה ואני שומע פה, משרד הבריאות וכולי, זורקים פה מספרים, בלי לפגוע באף אחד – זה לא זה.
משה חברוני: תנו חמש דקות ואציג את זה.
יעל רון בן משה: חמש דקות, בבקשה.
משה חברוני: אני רוצה קודם גם להגיד תודה למד"א.
משה חברוני: ובכן, הבעיה היא לא רק זמן ההגעה של אמבולנס, שזו סוגיה חשובה, אבל רבותיי, אנחנו ישוב צמוד גדר.
משה חברוני: בהרעשה או באירוע כבד, כוחות ההצלה גם לא יוכלו להגיע.
משה חברוני: וראינו את זה – סגרו לפני כמה חודשים אירוע שהיה, סגרו את השבילים – גם מד"א לא נכנס.
משה חברוני: באתי ואמרתי – וזה אחרי שיחה עם אלי בין ועם גיל מוסקוביץ' – שאנחנו צריכים להיערך למצב שלא מגיעים האמבולנסים ולא מגיעים כוחות חבירים.
משה חברוני: ואיך אנחנו פועלים אז?
משה חברוני: בתיאום עם מד"א עשינו קורס ויש לנו 16 חובשים ביישוב.
משה חברוני: קיבלנו אמבולנס קהילתי וחלק הוכשרו כבר כנהגי אמבולנס, וחלק מהחובשים, בדרך של ההסמכה להיות גם נהגי אמבולנס.
משה חברוני: קיבלנו שני אופנועי תלת גלגל כל אחד עם דפיברילטורים ועם ציוד החייאה.
משה חברוני: קיבלנו ערכות חובש.
משה חברוני: פיזרנו ביישוב חמישה דפיברילטורים נגישים 24/7, כחלק – והראיתי את זה מקודם לנציג מד"א – מהיישוב שלנו להיערכות במידה ולא ניתן להגיע לכוחות חיצוניים, סטטוטוריים.
משה חברוני: הקמנו באחד המקלטים חדר לפינוי נפגעים.
משה חברוני: קיבלתי מתוך תפקידי והיכרותי, קיבלנו מיטות עם ציוד החייאה, עם ציוד הנשמה.
יעל רון בן משה: רגע, רגע, תחזור – מה זה מתוקף תפקידי והיכרותי?
יעל רון בן משה: אלה הדברים שמעניינים את הוועדה הזו, התהליכים האלה.
משה חברוני: מתוקף תפקידי במשרד הבריאות, ועל בסיס היכרות, קיבלתי ציוד והפכנו את אחד המקלטים למרכז לרפואת חירום.
משה חברוני: מרכז עם מיטות אשפוז, ציוד החייאה.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: זה נרכש מכספי - - -
משה חברוני: לא נרכש, זה בהתנדבות.
יעל רון בן משה: מי ממן את השיפוצים, את הדפיברילטור?
יעל רון בן משה: הישוב?
משה חברוני: חלק הישוב וחלק קיבלתי מתנה גם מגיל מוסקוביץ', ממד"א.
יעל רון בן משה: אוקיי, תרומות.
משה חברוני: ואחד רכשנו, אנחנו רכשנו.
משה חברוני: אני שוב אומר, דיברו פה על שבע דקות, שמונה דקות – חברים, אני לא מכיר את שדה עזה, אני יודע מה היה בירושלים כשהייתי בירושלים, אני יודע מה יש בראש הנקרה והוא שאנחנו צריכים להיערך למצב שלא ניתן להגיע.
משה חברוני: זה חלק מההיערכות לחירום, זה המודל שדיברתי עליו עם יושבת-ראש הוועדה.
משה חברוני: עשינו את המודל, זה מודל שצריך לקחת ולהעתיק אותו למקומות אחרים, במיוחד למקומות צמודי גדר.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: זה מודל נהדר להשלמת הצורך במקרה חירום, אנחנו מדברים גם על השגרה.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: הרבה אזרחים פשוט לא מספיקים לקבל את העזרה הראשונית.
משה חברוני: היום בהיערכות שלנו, בהזנקה של 101, הוא מוציא את נהג האמבולנס – תוך שלוש-ארבע דקות אנחנו מגיעים אל כל מקום.
משה חברוני: אנחנו נותנים מענה גם לבצת, גם ללימן.
משה חברוני: אנחנו נותנים מענה מתוך הכוחות שקיימים במקום, שזה חובשים, פרמדיקים וכולי.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: אתם מחוברים לאפליקציה של מד"א?
משה חברוני: כן, כן.
משה חברוני: משרתים את כולם.
יעל רון בן משה: בואו נחזור רגע לקרקע המציאות, זה ישוב של 2,000 אזרחים?
משה חברוני: 1,300.
יעל רון בן משה: ישוב של 1,300 אזרחים.
יעל רון בן משה: מי הכין את התוכנית?
יעל רון בן משה: כמה דפיברילטורים צריכים להיות?
יעל רון בן משה: איפה?
משה חברוני: אני.
יעל רון בן משה: כי יש את הכוחות הפנימיים.
משה חברוני: אני יחד עם מד"א ונציג מד"א במרחב אשר.
יעל רון בן משה: ושיפצתם מקלט?
משה חברוני: נכון.
יעל רון בן משה: כמה עלה התהליך הזה, החל מייעוץ, ניהול הפרויקט, הצטיידות, הכשרות, תחזוק שוטף?
משה חברוני: אני יכול להכין את זה ולהעביר.
משה חברוני: אין לי את זה בשלוף, אני גם לא - - -
יעל רון בן משה: אוקיי, כי מה שנאמר כאן הוא שיכול להיות שזה מודל נהדר, אבל אם אנחנו אומרים: חבר'ה, המדינה לא יודעת לעסוק בזה, יישובי קו עימות, אם יש לכם את משה חברוני, זכיתם, אם לא – תסתדרו, אין לנו.
יעל רון בן משה: אז לא, הכנסת לא תקבל את זה, אני אומרת את זה לא כיושבת-ראש הוועדה הזו ולא כבחברה בוועדת כספים.
משה חברוני: אלא כתושבת.
יעל רון בן משה: וכתושבת הגליל וקו העימות.
יעל רון בן משה: מחר יבוא לפה תושב שלומי, ויגיד: אנחנו ישוב של 7,000 אזרחים או 7,500 – סליחה גבי נעמן, ראש המועצה – בראש הנקרה יש שלושה דפיברילטורים, ובשלומי, נגיד, אחד ל-400 נפשות, ובשלומי יש אחד ל-2,000 נפש ואנחנו נסתכל אחד על השני ונגיד: לא יודעים.
משה חברוני: זה המקלט, גברתי.
יעל רון בן משה: אני מקנאה בכם.
יעל רון בן משה: אין לי מה...
משה חברוני: מי שרוצה לראות, שיבוא אלינו.
יעל רון בן משה: יישר כוח.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: הצלחתם להתארגן בזכותך.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: כל הכבוד ויישר כוח.
משה חברוני: לא רק אותי, זה בגלל זה ש - - -
טטיאנה (טניה) מזרסקי: יש לי שאלה משלימה, איך אתם מוגדרים באפליקציה של מד"א, כמגישי עזרה ראשונה או כוננים?
משה חברוני: כוננים.
משה חברוני: הם כוננים במשרה מלאה.
טטיאנה (טניה) מזרסקי: מי שעברו קורס, רשומים אצלכם במאגר?
קטיה קיל: אם הם רשומים ככוננים במד"א, אז כל הנתונים עוברים, בטח.
יעל רון בן משה: רק שהמודל של לשכפל אותך, אדוני, ל-2,000 ישובים, הוא כנראה לא ישים.
יעל רון בן משה: לכן אנחנו צריכים להגיע לנוסחה – ואת זה משרד הבריאות צריך לעשות, וזה אותו תהליך עומק שאמרת שצריך לעשות, אבל לא עוד שנה, בסדר, עוד מעט נדבר על הזמנים – ולהגיד: ישוב במדינת ישראל, מה צריך להיות כשירות חירום מציל חיים, ואנחנו מבינים שנט"ן זה חלק מהדבר, אבל לא רק.
יעל רון בן משה: אשמח באותו תהליך שהזכרתי קודם שצריך להיות בו שיתוף ציבור, להשתמש בכוחות כמו מר חברוני, ונוספים שבוודאי יש.
יעל רון בן משה: בבקשה אדוני, נא ציין שם ותפקיד בבקשה.
גיל הירשהורן: בוקר טוב, ד"ר גיל הירשהורן, סגן מנהל בית חולים העמק, כדי להשלים את התמונה, יש עוד שני אלמנטים – כשחולה או פצוע, הוא צריך להגיע למקום מתאים.
גיל הירשהורן: הוא צריך להגיע למתקן רפואי שיש לו את היכולות לטפל בו.
גיל הירשהורן: זה יכול להיות מצוין שמגיע מישהו עם אירוע מוחי תוך עשר דקות לבית חולים, אבל אם לבית החולים אין את היכולת לעסוק ולטפל בו, אז הזמו מצטבר.
גיל הירשהורן: ודבר נוסף, וזאת בעיה שאנחנו נתקלים בה על בסיס יום-יומי, מכיוון שלנו בבית החולים אין את כל היכולות – וזה בעוד בתי חולים – אנחנו נזקקים לשירותים של העברות של ניידות טיפול נמרץ, וגם שם הזמינות לא מאוד גבוהה.
דוד מריזן: תוציאו מכרז.
דוד מריזן: בית החולים היחידי שלא הוציא מכרז זה בית חולים העמק.
יעל רון בן משה: סיימת את דברייך?
גיל הירשהורן: כן.
יעל רון בן משה: בבקשה אדוני, שם ותפקיד?
דוד מריזן: דוד מריזן, אני כאן מטעם איחוד האמבולנסים הפרטיים.
דוד מריזן: אני פרמדיק ובעל חברת אמבולנסים, ליתר דיוק – עם ניידות טיפול נמרץ הכי המתקדמות היום במדינת ישראל.
דוד מריזן: לפני שאגיב לגיל, עשיתי רשימה קטנה ואגיב קודם לכן לקטיה שמייצגת את משרד הבריאות.
דוד מריזן: והדבר הראשון שכתבתי היה שהיא צריכה להציג גם כמה אמבולנסים פרטיים קיימים במדינת ישראל, כמה ניידות טיפול נמרץ ואת הפריסה שלהם.
דוד מריזן: נכון להיום, במדינת ישראל יש 180 חברות, ו-6,000 אמבולנסים פרטיים.
קטיה קיל: 160 חברות.
דוד מריזן: 160 חברות, סליחה, ירדו כמה בדרך.
דוד מריזן: 600 אמבולנסים פרטיים, לא פחות מזה, שיכולים לתת מענה לא פחות טוב ממד"א.
דוד מריזן: כולם מוכשרים על אותו בסיס.
דוד מריזן: זאת אומרת, פרמדיקים, ניידות טיפול נמרץ, כולנו עוברים את הבקרה של קטיה במשרד הבריאות.
דוד מריזן: אנחנו עומדים בה צמוד.
דוד מריזן: דבר שני, לגבי הנתונים שהוצגו כאן – ברור שהם ישנים, הם לפני תקופת הקורונה.
דוד מריזן: תשע דקות זה לא זמן ריאלי כיום.
יעל רון בן משה: לא, לא, הם מתקופת הקורונה.
דוד מריזן: תשע דקות זה לדעתי קצת יותר אם היא תיתן - - -
יעל רון בן משה: זה תשע עד 11 דקות בממוצע ארצי.
יעל רון בן משה: סליחה אדוני, אתה אומר משהו על נתונים שנמסרו, שבדקנו אותם, אתה רוצה להגיד שהם לא, אבל זאת פשוט לא האמת.
דוד מריזן: אבל אני אוסיף לזה.
יעל רון בן משה: זה מתקופת הקורונה, זה ממוצע.
יעל רון בן משה: זה נכון שאולי צריך להסתכל על החציון.
יעל רון בן משה: בסדר גמור, נבקש את הנתונים האלה ונקבל אותם.
דוד מריזן: כמה אחוזים מהסטיות האלה, הם מעל לזמן הממוצע?
יעל רון בן משה: תקשיב, יש דיונים שאנחנו חלוקים על הנתונים, פה אנחנו לא חלוקים על הנתונים.
דוד מריזן: אני יודע.
דוד מריזן: אבל כמה אחוזים מעל זמן ממוצע של תשע דקות שאליהם לא מגיע אמבולנס?
דוד מריזן: עליהם צריך לתת את הדין.
דוד מריזן: אלה החולים שמתים, אלה החולים שניידות טיפול נמרץ לא מגיעות אליהם, ואלה חולי טראומה, גם אם זה על הגדר וכולי, שהמקום שלהם הוא לא הדפיברילטור שיציל את החיים שלהם, אלא הפינוי המהיר באמבולנס לבית החולים.
יעל רון בן משה: איפה אתם עובדים?
דוד מריזן: אנחנו עובדים בטבריה.
דוד מריזן: יש לי אפס קריאות ממד"א.
דוד מריזן: אני כן יוצא כל יום לקריאות של מד"א דרך מערך הכוננים, כל יום.
דוד מריזן: אני יכול להגיד לך לדוגמה ששלשום בערב היה את אירועי מירון, ומד"א היו עסוקים באירועי מירון, ואני, עם הנט"ן שלי, עשיתי החייאה בטבריה.
דוד מריזן: הגעתי להתקף אנפילקטי בטבריה, ונתתי מענה עם הניידת שלי וחיכיתי שניידת טיפול נמרץ של מד"א בקו מוקלט, תגיע מרחוק.
דוד מריזן: הניידות היו תפוסות לטובת אירועים פרטיים, פשוט ככה.
דוד מריזן: עם כל הכבוד לכל הכוננים, כוננים זה לא אמבולנס.
דוד מריזן: כונן מגיע בציוד מוגבל ועם ידע מוגבל, וסמכויות מוגבלות מאוד.
דוד מריזן: ברמת המענה של מד"א, אם כן חוק מוקד חירום לאומי ואיך משלבים את האמבולנסים הפרטיים, מה שעידית סילמן ניסתה לעשות, וכרגע איפשהו זה "מתבחבש" כרגע.
דוד מריזן: בהקשר לזה, מד"א כן יודע להעביר את הקריאות לצה"ל, ברמת הגולן.
דוד מריזן: מד"א כן יודע להעביר את הקריאות לעמותות שפועלות דרכו תמורת אחוזי כסף וכדומה.
דוד מריזן: אבל לאמבולנסים פרטיים הוא לא מוכן, וזה משהו שהוא בעיני הזוי.
יעל רון בן משה: משפט אחרון בבקשה.
דוד מריזן: עם כל הכבוד למד"א, והמערך שלו הוא מצוין – בארצות הברית הגדולה, 60% מהאמבולנסים הם פרטיים.
דוד מריזן: הם יודעים לחלק.
דוד מריזן: היום יש GPS על כל אמבולנס ואפשר לדעת איפה הוא ולתת מענה.
דוד מריזן: זה לא המצאה וזה לא מדע בדיוני.
דוד מריזן: זה משהו שקיים ועובד.
יעל רון בן משה: אז אם אני מנקה את כל הדברים שאמרת, ואני מבינה שיש פה גם עניינים רגשיים, פוליטיים ואחרים, אתה אומר: אנחנו יכולים להיות זרוע הביצוע של מד"א.
דוד מריזן: כמובן.
דוד מריזן: ותמיד אמרנו את זה, תמיד פנינו למשרד הבריאות.
יעל רון בן משה: תודה רבה, זה יילקח בחשבון.
קטיה קיל: אני רוצה להגיב.
קטיה קיל: קודם כל, אני אומרת את זה גם בשם המשרד וגם באופן אישי בתור מי שמפקחת על האמבולנסים: אני רואה חשיבות גדולה מאוד בחברות הפרטיות.
קטיה קיל: עם זאת, חשוב להדגיש נקודה אחת קריטית: היום חברות פרטיות, בסופו של דבר, הן עושות הסכמים עם בתי חולים לדוגמה, אתה אומר שאתה יוצא לקריאות, אבל אתה לא מחויב לצאת לקריאה.
דוד מריזן: את טועה.
יעל רון בן משה: תן לה לסיים את דבריה.
קטיה קיל: זה אומר שלדוגמה, עכשיו יש לך העברה שסגרו לך שאתה צריך להעביר עכשיו מאיזה בית חולים.
קטיה קיל: אם עכשיו יש קריאה, אני מניחה שאתה לא תגיד: אני לא מגיע להעברה, נכון?
קטיה קיל: אין לך מחויבות לקריאה של 101, יש לך מחויבת לעבודה שלך.
קטיה קיל: לכן יש פה המון שיקולים שצריך להתייחס אליהם.
קטיה קיל: בסופו של דבר, כשמישהו פותח חברה פרטית, הוא לא מחויב לעשות נסיעות מסוימות, לקבל מקרים מסוימים.
קטיה קיל: לדוגמה בתקופת הקורונה, יש חברות שהמשרד פנה אליהם ואמר: אתם מוכנים לעשות העברות קורונה?
קטיה קיל: הם אמרו: לא, אנחנו לא מוכנים.
קטיה קיל: זו הייתה הבחירה שלהם.
קטיה קיל: אנחנו לא יכולים לבוא לחברה פרטית ולהגיד: אתם מחויבים לעשות.
דוד מריזן: ניסיתם?
קטיה קיל: רגע, אני רוצה לסיים.
קטיה קיל: חלק מהעניין הוא שבסופו של דבר, חברות פרטיות עושות בחירה.
קטיה קיל: לגבי מד"א, יש חוק מד"א.
קטיה קיל: מד"א נותנים את השירות הזה לכולם, ואנחנו חייבים להתייחס להבדל הזה.
קטיה קיל: בחברות האלה יש גם מתנדבים, גם מתנדב לא מחויב לשום דבר.
קטיה קיל: כמו שדיברנו על הכוננים שהזכרת, כשכונן מקבל הודעה שיש כרגע אירוע לידו – הוא לא חייב לצאת לאירוע הזה.
קטיה קיל: הוא לא חייב לעשות את זה.
יעל רון בן משה: בסדר, הנקודה ברורה, קטיה.
יעל רון בן משה: תשלים את מה שרצית להגיד.
דוד מריזן: בוא נתחיל בזה שאף פעם משרד הבריאות לא הרים את הכפפה ועשה את זה, כלומר, פנה לחברות הפרטיות.
דוד מריזן: דבר שני, לכל חברה פרטית יש מוקד.
דוד מריזן: אני חתמתי למשרד הבריאות כשהפעלתי נט"ן, לתת מענה תוך עשר דקות לנט"ן.
דוד מריזן: אם אין לי נט"ן פנוי, אני מחויב להעביר את זה לחברה אחרת.
דוד מריזן: ואני יודע את זה מראש במוקד.
דוד מריזן: אני וכל שאר 150 החברות, לכולנו יש מוקד רפואי שמקבל קריאות חירום יום-יום.
דוד מריזן: אם זה בבתי אבות, אם זה בבתים פרטיים, אם זה תאונות – כולנו מקבלים.
קטיה קיל: אני חושבת שאתה לא מכיר את ה - - -
דוד מריזן: אנחנו מכירים.
יעל רון בן משה: בבקשה, נציג איחוד הצלה.
משה מוסקוביץ: בוקר טוב, שמי מושיקו מוסקוביץ, מנהל תחום ביטחון, מדיניות ושלטון, אני רוצה קודם כול לאחל מכאן רפואה שלמה לחברנו ממד"א שעבר תאונה, הפרמדיק שמייצג אותם בכנסת, יהודה גבאי, הוא כרגע במצב לא פשוט בסורוקה, קודם כול זה הכי חשוב.
משה מוסקוביץ: דבר שני, אני מצטרף לדברים שאמר פה דוד מרזין, וזה גם מה שדיברנו בוועדה הקודמת: אין פה טענות למד"א, אין פה משהו רגשי, מד"א ארגון טוב, ארגון חשוב שעושה עבודה טובה.
משה מוסקוביץ: אנחנו חושבים שמה שהיה נכון ל-1950, ל-1980, ולכל מיני הסכמים שהיו, אפשר היום לחלק את העוגה ועל זה דיברנו.
משה מוסקוביץ: צריך להגיד את זה: מד"א אולי גוף לאומי, אבל הוא גם גוף עסקי.
משה מוסקוביץ: הוא לוקח כסף מהרשויות, הוא לוקח כסף מהאזרחים, יש אולי איזשהו החזר מקופת חולים, יכול להיות שכן, יכול היות שלא – אבל בסוף הוא לוקח והוא רוצה גם כסף מהמדינה.
משה מוסקוביץ: דיברנו על זה וראינו את זה בוועדה בגליל, שאפשר במצב היום שבו זמני ההגעה הם גדולים מאוד – ואני לא חושב שהם עשר דקות, הייתי שם כמה ימים, הם לא עשר דקות – אפשר לפצל את זה לעוד אנשים.
משה מוסקוביץ: אם גם הוא לוקח לי כסף וגם מד"א לוקח כסף, ואיחוד הצלה אגב לא לוקח כסף, אפשר לפצל את העוגה לכולם.
משה מוסקוביץ: לא צריך רק כל הזמן – מד"א, ומד"א ומד"א.
משה מוסקוביץ: אפשר לפצל את העוגה לכולם.
משה מוסקוביץ: הזמנים האלה שדיברתם קודם, לדוגמה קצרין, אם האמבולנס לא נמצא בקצרין, מוציאים מצפת וזה חצי שעה נסיעה, זה לא כמה דקות.
משה מוסקוביץ: ויש שם חברה פרטית, ואמר את זה דוד והוא אמר את זה טוב – מד"א עושה עם מי שנוח לו, עם מי שיש לו אחוזים מזה הוא מפעיל את הפרטיים, איפה שיש את הפרטיים שיש לו איתם הסכמים.
משה מוסקוביץ: וזה בכל מיני מקומות כמו מג'ד אל כרום, בוקעתא, אז נוח לו, אז הוא מביא את האמבולנס הפרטי.
משה מוסקוביץ: אבל האמבולנס הפרטי, הוא אותו אמבולנס פרטי שמאושר בכל מקום.
משה מוסקוביץ: אז צריך לפצל את העוגה, צריך להשתמש בהרבה יותר יכולות.
משה מוסקוביץ: יכולות גם שלנו, כי אנחנו מפעילים אמבולנסים, אנחנו לא לוקחים כסף, לא לוקחים כסף מהמדינה.
משה מוסקוביץ: עשינו פרויקט מבורך מאוד עם המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, ואנחנו לא לוקחים כסף.
משה מוסקוביץ: לא יכול להיות שכל הזמן משרד הבריאות תולה את כל תקוותיו ואת כל תקוות המדינה, רק במד"א.
משה מוסקוביץ: יש ארגונים לא פחות חשובים שעושים עבודה.
משה מוסקוביץ: חשוב להבין את הנקודה הזאת, כי אנחנו כל הזמן דנים בזה.
יעל רון בן משה: נמצאת איתנו בזום אורית אביבי, בבקשה.
אורית אביבי: בוקר טוב, קודם כל אני רוצה להזכיר את תאונת הדרכים בין משאית ושתי מכוניות מהמרכז שהייתה ב-26 באפריל.
אורית אביבי: הרוגה מחצבה, נתקעה במכונית אמא עם ארבע בנות שנסעו לאילת להנפיק דרכון.
אורית אביבי: אני לא חושבת שיש עוד מקום בארץ שצריך לנסוע שעה וחצי כדי להנפיק דרכון.
אורית אביבי: תאונה עם מעורבות של משאית והרוגה.
אורית אביבי: חבר'ה, תשכחו מכל מה שאמרתם.
אורית אביבי: בהצלחה לכל מי שהולך לעשות דוקטורט ולאסוף כל מיני נתונים מכל מיני דברים.
אורית אביבי: אני 30 שנה מתעסקת בזה, 50 שנה גרה בערבה – בין אילת לדימונה אין ניידת טיפול נמרץ.
אורית אביבי: אני לא יודעת מאיפה אתם מביאים שהגעה של ניידת טיפול נמרץ היא תשע דקות – לא היה ולא יהיה.
אורית אביבי: אין למד"א ואין למדינת ישראל ניידת טיפול נמרץ.
אורית אביבי: 12 מיליון אנשים עוברים על כביש 90, כביש דמים דו-סטרי, שעוברות בו מלא מכוניות, מלא משאיות כמו שלא עוברים בשום מקום אחר בארץ, ואתם מספרים לי על תשע דקות הגעה?
אורית אביבי: עכשיו אני שומעת ממד"א שמקימים ניידת טיפול נמרץ ביוטבתה, אני מברכת על זה, רק שתדעו לכל מי שיושב בוועדה, שזה שעה מהבית שלי.
אורית אביבי: ניידת טיפול נמרץ ביוטבתה זה 100 קילומטר מהבית שלי.