GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה אופק: לפני שנתיים או שלוש השתנה, משום מה, החוק בביטוח לאומי, בטענה שלוי יצחק עשה שני מחירונים – מחירון אחד לרכב נכים ומחירון אחד לרכב רגיל דומה.
משה אופק: אני מציין פה בצורה מקצועית – זה לא אותו רכב.
משה אופק: זה לא אותו רכב.
משה אופק: הוא מגיע קצת אחרת, הוא זול יותר.
משה אופק: וביטוח לאומי נאחז בזה ואמר – או שתשלמו מחירון מלא של רכב הנכים, בניגוד להסכם הניידות; או שתשלמו 90 אחוז ממחיר הרכב האחר הדומה לו, שהוא לא רכב נכים, הזול מבין השניים – אנחנו נטיב עמכם.
משה אופק: זה גורף גם בנוהגים גם במוסעים.
משה אופק: לדעתי, לעניות דעתי, בניגוד להסכם הניידות, פוגע מאוד בנכים.
משה אופק: כי כשבא מישהו לקנות רכב - - -
שלומית אבינח: זה מלפני שנתיים?
משה אופק: שנתיים או שלוש.
לימור לוריא: אני אתייחס לזה.
לימור לוריא: אני מציעה שביטוח לאומי – ביטוח לאומי יסביר.
לימור לוריא: ואם יש טענות נגד ההסבר שלנו, אנחנו נתייחס.
ישראל אייכלר: אז בואו נחזור לסדר הדיון.
ישראל אייכלר: הגברת דפנה, סיימת?
דפנה אזרזר: כן, סיימתי.
ישראל אייכלר: אבנר, אתה רוצה להגיד משהו נוסף שלא נאמר?
אבנר עורקבי: אין לי מה להוסיף למה שנאמר.
אבנר עורקבי: אני פשוט מאוד לא יודע מה הקטע הזה של להוריד את הילד מרכב ואן גדול לרכב פיאט דובלו, שאני לא יודע אם הוא מחזיק מעמד במשך חמש שנים, אם אתה יכול לנסוע בפיאט דובלו עם ילד נכה במשך חמש שנים, אם יש לו את האמינות שלו כמו שהייתה לו בהתחלה, כפי שיש לרכב טרנספורטר את האמינות שלו מבחינת הטיפולים האישיים של הרכב.
מירי: אין לו.
מירי: בוודאות.
אבנר עורקבי: הרכב מיועד לילד, צריך להסיע אותו כל הזמן.
אבנר עורקבי: אם הרכב מתקלקל, הוא נמצא רוב הזמן במוסך, עם מה הוא ייסע?
אבנר עורקבי: עם הקורקינט?
ישראל אייכלר: ומה אתה מציע לגבי העניין הזה שהרכב במוסך?
ישראל אייכלר: יש רכב חלופי.
אבנר עורקבי: אין רכב חלופי.
ישראל אייכלר: היה פעם.
ישראל אייכלר: דיברו שיש כמה רכבים חלופיים, לא?
שלומית אבינח: יש חברה של השכרת רכבים.
אבנר עורקבי: יש חברה השכרה, שמשכירה.
ישראל אייכלר: דיברנו על זה בישיבות קודמות.
אבנר עורקבי: ברור.
אבנר עורקבי: יש חברת השכרה, שהיא משכירה רכבים.
ישראל אייכלר: כן, אז יש.
אבנר עורקבי: אבל זאת הוצאה נוספת על ההורים, חוץ מ- - -
דב: אין חברת השכרה, יש חברה של ביטוח.
אבנר עורקבי: לא, לא, לא, לא, לא, יש חברת השכרה, שהיא משכירה רכבים.
מירי: יש גם חברת השכרה.
אבנר עורקבי: ותתקשר לשלמה סיקסט, הוא ייתן לך רכב של נכים.
ישראל אייכלר: טוב, אז אל תגלוש לנושאים אחרים.
אבנר עורקבי: אני פשוט מאוד אומר – למה צריך להוריד את הילד הזה מרכב טרנספורטר, או עם זוג ילדים, זוג, אלוהים, זוג ילדים נכים, ברכב טרנספורטר נוהגים – לא, אתם תיסעו ברכב דובלו.
אבנר עורקבי: איך ילד ייכנס ברכב דובלו?
רון גולדשטיין: לא נתנו דובלו לשני ילדים.
אבנר עורקבי: לשני ילדים נתנו.
אבנר עורקבי: אל תגיד לי לא.
ישראל אייכלר: אבנר, אתה נכנס שוב לפינה, כי אם מדובר בשני ילדים נכים, הם בוודאי ייתנו, אבל זה לא פותר לך את הבעיה.
אבנר עורקבי: הם נותנים רכב דובלו לילדים נכים.
רון גולדשטיין: לילדים – כן.
רון גולדשטיין: לא לזוג ילדים.
אבנר עורקבי: לזוג ילדים.
אבנר עורקבי: זוג ילדים.
רון גולדשטיין: לא נכון.
ישראל אייכלר: טוב, אני מניח שזה נכון מה שהוא אומר, שהוא נותן בטח לשני ילדים - - -
אבנר עורקבי: אתה רוצה לראות את המקרים?
אבנר עורקבי: אני אשמח להראות לך את המקרים.
ישראל אייכלר: אבל כמה משפחות יש לך עם שני ילדים נכים וכמה יש לך עם ילד אחד נכה?
ישראל אייכלר: הנושא הוא ילד אחד נכה.
מירי: על אחת כמה וכמה שני ילדים.
ישראל אייכלר: אתה רוצה לטעון שגם לשני ילדים נותנים?
אבנר עורקבי: זה מה שאני - - -
מירי: שניים במשפחה.
מירי: בטח.
ישראל אייכלר: יש לך מקרה ספציפי?
רון גולדשטיין: אני אשמח לקבל שמות משולה, ואני אעביר את ההתייחסות לוועדה.
ישראל אייכלר: סליחה, השם שלך?
רון גולדשטיין: גולדשטיין רון.
ישראל אייכלר: גולדשטיין.
ישראל אייכלר: שהוא אחראי בוועדה להגדלת רכב, הוא אומר לך שאם יש מקרה של שני ילדים – תפנה אליו, ואנחנו נפתור את זה.
ישראל אייכלר: זה לא הבעיה.
רון גולדשטיין: אין דבר כזה.
רון גולדשטיין: שני ילדים בדרך כלל מקבלים את הפורד טרנזיט, שזה פי שתיים מהפולקסווגן טרנספורטר שאתה מדבר עליו.
אבנר עורקבי: אני רוצה לומר שוב - - -
ישראל אייכלר: לא, אבנר, אני רוצה לאפשר לעוד.
ישראל אייכלר: אין עוד משהו שאתה רוצה להוסיף, נכון?
אבנר עורקבי: אני פשוט רוצה לומר שזה דבר שלא ייתכן.
אבנר עורקבי: אני כבר הייתי בוועדות רפואיות, אני בא לוועדות הרפואיות האלה בתור צופה מהצד, ואני מסתכל על הוועדות איך שהן מתנהלות – יש פה שליטה מלאה של הוועדה על ההורה, ההורים גם אומרים לי שלפעמים צועקים עליהם בוועדה.
מירי: "קום".
אבנר עורקבי: התייחסות הוועדה - - -
ישראל אייכלר: טוב, זה לא הנושא היום.
ישראל אייכלר: באמת, אני יודע, זה נושא שדיברנו עליו גם בוועדת הרווחה וגם פה.
אבנר עורקבי: אבל לא - - -
ישראל אייכלר: גם עם קשישים, גם עם אחרים.
ישראל אייכלר: לא זה הנושא היום.
ישראל אייכלר: היום אנחנו מדברים על - - -
אבנר עורקבי: לא, אבל אני מדבר על הורים לילדים.
אבנר עורקבי: אני מדבר על הורים לילדים.
אבנר עורקבי: הורים לילדים לא באים לעשות את ההנאה שלהם.
אבנר עורקבי: הם באים לבקש את המוצר על מנת שיוכלו לקחת את הילד שלהם ממקום X למקום Y. אם אני אקח אותו ממקום Y בבטחה, אני לא יכול לקחת אותו בבטחה, אני לא יכול לרדת באמצע הכביש, כשהילד שלי מקבל התקף פרכוסים, אפילפטי, או פרכוסים, לרדת, לצאת מהאוטו באמצע כביש סואן, ולפתוח את הבאגז' מאחורה בשביל להחליף לו.
אבנר עורקבי: אי אפשר לעשות את זה.
אבנר עורקבי: יש פה סיכון של תאונות דרכים.
ישראל אייכלר: אני רוצה לאפשר גם למשה בר.
ישראל אייכלר: אבל אני מבקש, משה - - -
משה בר: לא, לא, אני רק שומע.
ישראל אייכלר: רק מקשיב.
ישראל אייכלר: אשרי המקשיב.
שלומית אבינח: לימור, מהביטוח הלאומי.
שלומית אבינח: אתם רוצים משרד הבריאות או ביטוח לאומי?
לימור לוריא: אולי ניתן נתונים במקרו, ואחר כך הצד המקצועי של משרד הבריאות.
ישראל אייכלר: את מהביטוח הלאומי?
ישראל אייכלר: לימור לוריא?
לימור לוריא: קודם כל, רק נפתח ונסביר – יש לנו היום סדר גודל של 41 אלף אנשים, שמקבלים הטבות בניידות.
לימור לוריא: מתוכם 4,400 זה ילדים.
לימור לוריא: זה ההיקף שאנחנו מדברים עליו.
לימור לוריא: 53 אחוז - -
שלומית אבינח: הטבות בניידות זה גמלת ניידות?
לימור לוריא: גמלת ניידות זה אומר, תיכף אני אגיד.
ישראל אייכלר: גם קשישים?
לימור לוריא: אם הכנסנו ניידות - - -
ישראל אייכלר: כשאת אומרת – 40 אלף.
לימור לוריא: לא, 41 אלף, אם הם התחילו לקבל הטבות בניידות לפני המעבר שהוא נהייה זקן, הוא ימשיך לקבל עד יום מותו.
לימור לוריא: אבל אם הוא נהייה מוגבל בניידות אחרי גיל זקנה, אז אין הטבות בניידות.
ישראל אייכלר: מגיל 65 לא מקבלים ניידות?
ישראל אייכלר: 67.
ישראל אייכלר: לא מקבלים הטבות בניידות?
לימור לוריא: אם המוגבלות בניידות נוצרה לאחר גיל 67.
ישראל אייכלר: נוצרה אחרי זה.
ישראל אייכלר: אבל לא מפסיקים.
לימור לוריא: אם הוא בגיל 66 – עד יום מותו.
ישראל אייכלר: 40 אלף, כן?
לימור לוריא: מתוך 4,400 הילדים שמקבלים הטבות בניידות, מחצית מהם מקבלים רק קצבה.
לימור לוריא: בכלל לא את הרכבים.
ישראל אייכלר: קצבת ניידות?
לימור לוריא: בעצם לא מממשים את ההטבה לרכישת רכב.
לימור לוריא: 40 אחוז מקבלים את הרכב לאביזרים המיוחדים שנקבעו בנתונים הרפואיים.
שלומית אבינח: 40 אחוז לכלל המקבלים או מהילדים?
לימור לוריא: מה-4,400.
לימור לוריא: סדר גודל של 2,200, משהו כזה.
לימור לוריא: עכשיו, אני רוצה להסביר בעצם מה אומר הסכם הניידות.
לימור לוריא: קודם כל, זו לא פעם ראשונה שאנחנו מופיעים בפני הוועדה ואומרים – הסכם הניידות הוא משנת 1979, הוא ארכאי, הוא ישן, אנחנו חושבים המון זמן שצריך לעשות רפורמה.
לימור לוריא: בשונה מענפי הביטוח הלאומי, שזה משהו שאנשים ביטחו את עצמם, הסכם הניידות במלואו ממומן על ידי האוצר.
לימור לוריא: כל מילה, כל אות שרוצים לשנות, חייבת אישור האוצר.
לימור לוריא: עכשיו, למה אני אומרת את זה?
לימור לוריא: כיום יש הפרדת רשויות בין הביטוח הלאומי, שהוא הגוף המשלם, לרשות, לצורך העניין, המעריכה או השופטת, שזה משרד הבריאות, שמעריך גם את אחוז המוגבלות של האדם וגם מתאים בהתאם לצורך את הרכב המתאים.
לימור לוריא: אבל גם הם כפופים להסכם הניידות.
לימור לוריא: הסכם הניידות מגביל אותנו בשני אופנים – פעם אחת סעיף 9א אומר, שהם צריכים לקבוע את הרכב הזול ביותר מבין המתאימים לאדם עם המוגבלות.
לימור לוריא: זה פעם אחת.
לימור לוריא: ודבר שני, שאלתם אותנו לגבי המשפחות – אז גם כאן אין להם שיקול דעת, כי הסעיף אומר, שהם צריכים לקבל החלטה רק בהתאם לטעמי בריאות גופנית, מוגבלות בניידות, שהם רק של המוגבל בניידות.
לימור לוריא: זאת אומרת, בין אם המשפחה זה הילד היחיד שלה, ובין אם יש עוד שבעה ילדים, בעצם המחוקק אמר – אתה מתייחס למגבלה של הילד עצמו, זה שיש למשפחה עוד שבעה ילדים היא יכולה להוסיף כסף ולרכוש רכב גדול יותר, אבל המדינה לא מממנת.
לימור לוריא: אני באותה נשימה, אני יודעת שזה קשה, אבל אני חייבת להגיד שאנחנו, כביטוח לאומי, וגם משרד הבריאות, מאוד מוטרדים שיש ילדים היום, שאין ספק שהתחבורה הציבורית היא לא רלוונטית אליהם, והם לא מקבלים כלום בניידות.
לימור לוריא: כי בעצם הסכם הניידות מדבר רק על מגבלה בגפיים התחתונות.
לימור לוריא: אבל ניקח לדוגמה ילד עם אוטיזם מאוד-מאוד קשה, שהאמא ללא ספק לא יכולה לעלות איתו, לא מטעמים שוביניסטים, ההורה לא יכול לעלות איתו לאוטובוס.
לימור לוריא: הם לא יקבלו מאיתנו כלום היום.
לימור לוריא: תדעו לכם שאנחנו - - -
שלומית אבינח: ההסכם נחתם ב-79'.
לימור לוריא: הוא מ-79' והוא מדבר רק על מוגבלות קשה בגפיים.
דפנה אזרזר: סליחה, אבל זה לא מחייב לפתוח את הסכם הניידות, אפשר לעשות חקיקה חדשה.
לימור לוריא: בסדר, זה אותו רעיון.
אבנר עורקבי: לא, זה לא אותו רעיון.
אבנר עורקבי: זה לא אותו רעיון.
דפנה אזרזר: צריך לעשות חקיקה חדשה.
דפנה אזרזר: אנחנו גם זועקים את זה.
אלינה מילקין קזקביץ: הסעיפים הם בתוך ההסכם.
ישראל אייכלר: רגע, את נגעת בנושא מאוד חשוב, שאולי צריך חקיקה בעניין הזה.
ישראל אייכלר: היועצת המשפטית אולי תכין משהו.
ישראל אייכלר: כי לא יכול להיות שבגלל איזה חוק מ-79' אז ילד שלא יכול לעלות לאוטובוס כיוון שיש לו בעיה בגפיים התחתונות.
ישראל אייכלר: זה לא נשמע.
אבנר עורקבי: יפה.
ורד קירו-זילברמן: זהו, בעיקרון הסכם הניידות הוא סוג של הסכם חיצוני בין האוצר - - -
לימור לוריא: לפי סעיף 9.
ורד קירו-זילברמן: נכון.
ורד קירו-זילברמן: וחקיקה יכולה לקבוע מסמרות.
ורד קירו-זילברמן: אתה יודע, כל דבר הוא תלוי תקציב, אבל בהחלט אפשר לקבוע דבר כזה בחוק הביטוח הלאומי, או דרך חוק אחר.
ישראל אייכלר: ילד אוטיסט לא מקבל קצבת ניידות.
ישראל אייכלר: גם עיוורים, נדמה לי, לא מקבלים.
ישראל אייכלר: היה לנו דיון על זה.
דפנה אזרזר: כל נכות שאין לה ליקוי בגפיים התחתונות.
אבנר עורקבי: זה מוגבלות בגפיים התחתונות.
דפנה אזרזר: כל הנכויות לא מקבלות.
ישראל אייכלר: אני מבין שמדובר פה במיליארדים.
ישראל אייכלר: זאת אומרת, יש לפעמים, כשאני דיברתי על זה שאני מתקומם, אני מתקומם על דברים שלא עולים הרבה כסף.
ישראל אייכלר: כשמדובר במיליארדים, על זה צריך לשבת באמת באוצר ולראות, כי ברגע שאתה תגיד שלא רק נכה גפיים, אז זה בערך 10 מיליארד שקל, לא?
לימור לוריא: ממש לא.
לימור לוריא: אנחנו לא חושבים את זה.
ישראל אייכלר: יש לך מושג כמה נכים יש שאינם גפיים?
לימור לוריא: תראה, הכל תלוי באמת כמה תקציב.
ישראל אייכלר: חולי נפש?
ישראל אייכלר: פיגור?
לימור לוריא: לא כל מחלת נפש, כעיקרון הם יכולים לעלות לאוטובוס, אבל הרופאים פה, דוקטור זיו נר יידע טוב ממני.
לימור לוריא: אבל יש מוגבלויות - - -
קריאה: בואי נגיד של 188.
ישראל אייכלר: יש חולים שפוחדים לעלות לאוטובוס.
לימור לוריא: בסעיפי הנפש יש הרבה סעיפים, אז אם זה מטעמים כאלה, אז יכול להיות.
ישראל אייכלר: מכירים?
לימור לוריא: לא, לא, לא, הסכם הניידות היום מדבר רק על זה.
לימור לוריא: אבל אני אתן לך דוגמה – גם מישהו שיש לו בעיה של חמצן והוא לא יכול ללכת מטר, הוא לא יקבל.
לימור לוריא: או ילד שהוא קטוע שתי ידיים, לא יקבל.
ישראל אייכלר: חולה CF, כן.
לימור לוריא: הוא לא יכול לעלות לאוטובוס.
ישראל אייכלר: אז בואי נתמקד בהרעה שהייתה בזמן האחרון.
לימור לוריא: עכשיו רגע נדבר פעם אחת לשאלתם על הרכבים, אנחנו ניתן את הנתונים ומשרד הבריאות יסביר את ההחלטות המקצועיות, כי כמו שאמרתי, יש כאן הפרדת רשויות, ופעם שנייה אנחנו נדבר על מה שאמרו לנו לגבי ההחלפה של הרכבים, שזה משהו יותר פרוצדוראלי.
לימור לוריא: מדי שנה ניגשות סדר גודל של 280 משפחות לוועדות לגודל רכב.
לימור לוריא: ממה שבדקנו בשנה האחרונה, ל-94 אחוז נקבע רכב לאביזרים מיוחדים.
ישראל אייכלר: שזה אומר רכב גדול יותר?
לימור לוריא: עכשיו, רק כדי לסבר את האוזן לגבי ההוצאה, המדינה בעצם משלמת בממוצע, הערכה שעשינו, 110 אלף שקלים בסיוע ברכישת הרכב, עוד 53 אלף שקלים על הייצוא, וקצבה חודשית של סדר גודל 2,700 שקל.
ישראל אייכלר: שזה ניידות רגילה.
לימור לוריא: זה בעצם קצבה לסייע במימון אחזקת הרכב והוצאות הניידות.
ישראל אייכלר: זאת לא קצבת הניידות?
קריאה: כן, זאת קצבת הניידות.
לימור לוריא: כן, שזאת המטרה שלה.
לימור לוריא: חוץ מזה יש את הסיוע הזה.
שלומית אבינח: וזה כל חמש שנים יש זכאות להחלפת רכב.
לימור לוריא: מבדיקה שעשינו, 50 אחוז בשנה האחרונה מהרכבים שקבע המרב"ד היו סיטרואן ג'מפי וברלינגו, ובמקום השלישי היה פיאט דובלו.
לימור לוריא: הוא היה במקום השלישי.
לימור לוריא: אבל 50 אחוז היו הסיטרואן ג'מפי וברלינגו.
לימור לוריא: מה ששוב פעם אני מחזירה, המרב"ד מחויב לקבוע את הזול מבין המתאימים.
לימור לוריא: וממה שאנחנו בדקנו, 65 אחוז מהמשפחות שנקבע להם הרכב הזה, בעצם השלימו מכיסן וקנו רכב גדול יותר או אחר.
ישראל אייכלר: זה מעניין, כי אם זה גדול יותר, סימן ש-65 אחוז הבינו שהם צריכים גדול יותר.
לימור לוריא: לא בהכרח גדול יותר.
לימור לוריא: לרכב שמתאים יותר לצרכיהם.
ישראל אייכלר: טוב יותר.
לימור לוריא: או אולי הוא אוטומט ולא ידני.
דפנה אזרזר: שזה גם סיפור.
ישראל אייכלר: מה, כל הרכבים ידני?
קריאה: כן, ידני.
דפנה אזרזר: שזה גם סיפור הזוי.
לימור לוריא: הזול מבין המתאימים.
אלינה מילקין קזקביץ: זה מה שכתוב בהסכם.
ישראל אייכלר: אגב, יש ביטוי באידיש שבעברית זה – מה שזול זה יקר.
שלומית אבינח: הזול עולה ביוקר.
ישראל אייכלר: בפרט שיש שחיקה גדולה מאוד.
לימור לוריא: גם בזמנו אנחנו בדקנו כמה יעלה לעשות רק אוטומט, וזה עלה משהו כמו 30 מיליון שקל.
ישראל אייכלר: ההבדל בין אוטומט?
לימור לוריא: רק ההבדל.
לימור לוריא: עכשיו, באופן אישי, אולי זה לא, אבל אם אתה אומר 30 מיליון שקל בשביל להעביר לאוטומט, ולצורך העניין להכניס ילדים פגועי שתי ידיים, או שבכסף הזה אתה יכול להכניס ילדים שהיום לא מקבלים כלום, אז אנחנו לבנו על המשפחות היום שלא מקבלות היום כלום.
שלומית אבינח: אבל את ה-30 מיליון לכאן או לכאן.
ישראל אייכלר: איזה עולם, באירופה ובאמריקה ההיי-סוסייטי רוצים את הרכב עם הקלאץ' ועם ההילוכים, שזה מעמד היוקרה.
רון גולדשטיין: באירופה השולט זה הילוכים ידני, לא אוטומטי, ובארצות הברית לא מממנים שום רכב נכים.
רון גולדשטיין: אתה באופן פרטי יכול לקנות לך מה שאתה רוצה, אבל אף אחד לא מממן רכב לנכים.
רון גולדשטיין: גם באירופה לא.
שלומית אבינח: אנחנו לא בארצות הברית.
רון גולדשטיין: גם באירופה לא מממנים את הרכבים.
ישראל אייכלר: אגב, אני רוצה להגיד לך, שאמריקה היא הכתובת האחרונה לדבר על זכויות סוציאלית.
ישראל אייכלר: אמריקה מדינה קפיטליסטית במהותה.
ישראל אייכלר: פה מדינת ישראל היא - - -
רון גולדשטיין: אבל זו המציאות.
קריאה: מממנים.
קריאה: קודם כל, זה לא המציאות, וזה ממש לא מדויק.
רון גולדשטיין: תיכף אני אסביר.
ישראל אייכלר: השירות לאנשים מסכנים באמריקה, בואו נראה מישהו שאין לו מגדלי טראמפ שיצליח להיות נשיא ארצות הברית, זה שטויות.
ישראל אייכלר: אין באמריקה יחס לאנשים שאין להם כסף.
ישראל אייכלר: שם הכסף זה המבחן.
ישראל אייכלר: לא היינו רוצים.
ישראל אייכלר: סתם ציינתי שבאירופה, באמת, כמו שאתה אומר, זה כאילו מעמד יוקרה שיש לו רכב עם הילוכים ולא אוטומט.
ישראל אייכלר: אבל בשביל הנכים האלה, הם לא ספורטאים שרוצים לעשות - - -
לימור לוריא: לרוב זה בני משפחותיהם, צריך לזכור.
ישראל אייכלר: כן, כן, כמובן.
ישראל אייכלר: אגב, גם נכה שנוהג בעצמו לא מקבל ידני?
לימור לוריא: ידני.
רון גולדשטיין: לא.
רון גולדשטיין: אם יורשה לי - - -
שלומית אבינח: לא, לא, אתה אחר כך.
ישראל אייכלר: רגע, רגע, אבל בואי נסכם איתך, גברת לוריא, 65 אחוז מהמשפחות שנקבע להם רכב, ורכשו בפועל רכב אחר, זה אומר שזה לא מספק.
ישראל אייכלר: טוב, רון גולדשטיין, האחראי.
שלומית אבינח: רגע, רגע, אבל יש פה עוד שני דברים שלימור כתבה, סליחה.
לימור לוריא: לא, לא, בסדר.
שלומית אבינח: לא, לא, זה חשוב.
ישראל אייכלר: מה, 9,000 נבדקים?
ישראל אייכלר: משך הזמן?
לימור לוריא: בעצם מה שהמשפחות הלינו זה לגבי משכי זמן טיפול.
לימור לוריא: בדקנו את משכי זמן הטיפול, וצריך לדעת, בעצם היום הסכם הניידות קובע כמה אינסטנציות עד שהמשפחה יכולה לממש את הזכויות – קודם כל, אחוז המוגבלות בניידות כשיש 9,000 נבדקים בשנה, כשהממוצע הוא סדר גודל של 99 ימים.
לימור לוריא: אם המשפחה בוחרת לערער, היום 24 אחוז מהמוגבלים בניידות מערערים על ההחלטה – זה עוד 92.
ישראל אייכלר: כשאת אומרת 99 ימים – זה ימי עבודה, נכון?
לימור לוריא: קלנדריים.
לימור לוריא: ובוועדות גודל רכב, שיש לנו 3,283 אינסטנציות, אבל תראו בעצם, משפחה עד שהיא מממשת את הזכות שלה - - -
ישראל אייכלר: שנה.
לימור לוריא: הרבה פעמים זה לוקח, ועד שהם מזמינים אותו ועד שמאבזרים אותו - - -
ישראל אייכלר: עד שמאבזרים אותו.
לימור לוריא: עכשיו, אם אתם שואלים אותנו - - -
ישראל אייכלר: אגב, זה אותו מרב"ד שהיה לנו כמה דיונים, ששנה שלמה לוקח להם לתת אישור לנהג אוטובוס שהוא בריא.
ישראל אייכלר: לא שהוא חולה, שהוא בריא.
ישראל אייכלר: היו לנו כמה וכמה דיונים על זה.
רון גולדשטיין: כן.
רון גולדשטיין: המיקום של הוועדה הוא באותו מרב"ד, אבל הדיון פה עכשיו זה לא על הנושא.
ישראל אייכלר: אבל אתם לא מטפלים בנהגים האלה?
רון גולדשטיין: לא, לא.
ישראל אייכלר: אז זה נושא אחר.
שלומית אבינח: אבל זה אותו מרב"ד.
ישראל אייכלר: כן, כן, אבל עכשיו הייתה לנו בשורה פה בשבוע שעבר, שהמרב"ד מעביר לחברה פרטית - - -
שלומית אבינח: מדיטון.
ישראל אייכלר: מדיטון, את כל הבדיקות של האנשים הבריאים.
רון גולדשטיין: עושים הפרטה.
רון גולדשטיין: אז חלק מהניסיון לייעל ולקצר את הזמנים, לרדת מאותה - - -
ישראל אייכלר: זה יצר לנו, איך הגענו לזה?
ישראל אייכלר: לא בגלל המרב"ד - - -
שלומית אבינח: אבל מדיטון לא יעזור למקרים האלו.
ישראל אייכלר: רק רגע, אולי נביא אותם.
ישראל אייכלר: הנושא שהביא אותנו לטפל במרב"ד היה המחסור בנהגים בתחבורה ציבורית.
רון גולדשטיין: נכון.
ישראל אייכלר: התברר לנו שצוואר הבקבוק של חברות התחבורה זה המרב"ד, שנהג שרוצה לקבל אישור, כשהוא בריא, לא כשהוא חולה - - -
רון גולדשטיין: כן, כן.
ישראל אייכלר: אז זו שנה שלמה.
ישראל אייכלר: כמו שאת אומרת פה על נכה.
ישראל אייכלר: אז זה תוקע להם את התחבורה הציבורית.
ישראל אייכלר: עכשיו אני מבין שגם הנכה סובל חצי שנה לפחות פה.
רון גולדשטיין: כן, יש טענות.
לימור לוריא: יש את ועדות הניידות.
רון גולדשטיין: יש את הבעיה של משך זמן של הוועדה, אבל זה אנחנו בדיונים קבועים עם ביטוח לאומי באמת לעשות את המקסימום על מנת לקצר את הזמנים.
רון גולדשטיין: ובהחלט הזמנים האלה לא מקובלים, של 94 יום, ונעשית חשיבה לגבי זה, ואחר כך, אם תרצו, דוקטור זיו נר ידבר לגבי מדיניות ודברים כאלה.
רון גולדשטיין: אני רק מדבר טכנית לגבי הוועדות וההמלצות והטענות שהעלו פה בנושא הזה.
ישראל אייכלר: אני רוצה לציין עוד משהו שבביטוח הלאומי אמרו לנו, וכתוב את זה במסמך שהם העבירו לנו, שמשיחות עם משפחות עולה, ואגב, אני יכול לאשר את זה בוועדה לפניות הציבור גם, כי עיקר התלונות מתייחסות ליחס של זלזול ושעות לא מותאמות לילדים בוועדה, למקצועיות של קביעת הרכב שאינם מותאמים לצרכי הילדים, או רכבים שאינם איכותיים, והדבר השלישי – הרכב המשפחה, גם שדיברנו כבר על זה.
לימור לוריא: פשוט עשינו טלפונים למשפחות ששלומית העבירה לנו.
ישראל אייכלר: עמדת הביטוח הלאומי זה שמ-79' נחתם הסכם הניידות ויש שינויים מינוריים.
ישראל אייכלר: זאת אומרת, שצריך לעשות פה מהפכה.
ישראל אייכלר: אני לא יודע מי יכול לעשות את זה.
ישראל אייכלר: מי היום בביטוח הלאומי במקום מור-יוסף?
לימור לוריא: מאיר שפיגלר.
לימור לוריא: אבל בעצם פה זה לא רק אנחנו השחקן.
לימור לוריא: השחקן הוא גם משרד האוצר, בעיקר משרד האוצר.
מירי: רגע, סליחה, מה שקשור ליחס זה לקרוא מכתבים, כשמגיעים לוועדה, צוות הוועדה צריך לקרוא מכתבים.
לימור לוריא: את צודקת.
לימור לוריא: הסיבה שאנחנו - - -
ישראל אייכלר: אבל היא ציינה את מה שאמרת.
ישראל אייכלר: במילה אחת היא ציינה את כל מה שאמרת – תחושה של זלזול.
לימור לוריא: לא, אני אסביר למה זה קשור – כי אחד הדברים שאנחנו חושבים עליהם, למשל, זה כמו שהיום בקצבת ילד נכה אנחנו לא מכריחים את ההורה, נניח, לרכוש סיוע של עובד אחר.
לימור לוריא: אנחנו נותנים כסף, וההורה עושה בכסף כמיטב הבנתו.
לימור לוריא: אז יכול להיות שבמסגרת הסכם ניידות חדש שיהיה, אנחנו ניתן כסף בהתאם לפרמטרים מסוימים, ולא תצרכו לבוא הרבה פעמים.
לימור לוריא: תראי בכמה ועדות הייתם.
מירי: נכון.
לימור לוריא: אז אנחנו חושבים שזה קשור.
לימור לוריא: אם אתם תקבלו כסף ותוכלו לעשות בו כמיטב הבנתכם, אז יכול להיות שלא תצטרכו את כל הוועדות האלה.
ישראל אייכלר: אבל בהסכם הזה זה לא קיים, את לא יכולה לעשות את זה.
ישראל אייכלר: טוב, אז אנחנו באמצע הדיבור של מר גולדשטיין.
שלומית אבינח: יש פה עוד אמא שרוצה לדבר.
ישראל אייכלר: כן, כן, גם אתה תדבר וגם היא תדבר, אבל קודם גולדשטיין התחיל לדבר, אני רוצה לשאול – האם היו החלטות ששינו בזמן האחרון את העניין של הרכבים, ולמה?
רון גולדשטיין: בעיקרון, אנחנו עובדים על פי הסכם הניידות.
רון גולדשטיין: זה יפה לצייר את האחרון בתור, את הוועדה, כרשעים, אבל הוועדה עובדת תחת הסכם הניידות, וכמו שגברת לימור לוריא אמרה, אנחנו צריכים להסתכל על הרכב שמתאים, מתאים להסעת הילד, והזול מביניהם.
רון גולדשטיין: עכשיו, אין לנו שום מניעה אם תהיה החלטה לתת אוטומטי, אם תהיה החלטה לתת רק פולקסווגנים.
רון גולדשטיין: אין לנו שום מניעה.
רון גולדשטיין: אנחנו פשוט לא יכולים לפעול בניגוד להסכם הניידות.
ישראל אייכלר: אז איך נתתם פעם רכב יותר גדול?
רון גולדשטיין: אז כל הרכבים שאנחנו נותנים, עכשיו אני אתן קצת סקירה על הרכבים שאנחנו נותנים ועל מה שנאמר פה, על הפיאט דובלו.
רון גולדשטיין: השם פיאט, כנראה, אומר משהו.
ישראל אייכלר: יש לך משהו נגד איטליה?
רון גולדשטיין: לא, לי אין.
רון גולדשטיין: נראה לי שלמישהו יש פה משהו נגד איטליה.
רון גולדשטיין: אבל יש היום נושא של מוניות נגישות.
רון גולדשטיין: מוניות נגישות זה מוניות להסעת נכים בכיסאות גלגלים.
רון גולדשטיין: אנשים מבוגרים, לא ילדים בטיולונים, אנשים מבוגרים עם כיסאות גלגלים ממונעים.
רון גולדשטיין: יבואנים הביאו רכבים, אבזרו אותם עם רמפות, חברת האבזור פה עושה את הרכבים האלה.
רון גולדשטיין: יש רכב אחד, שנפסל על ידי משרד התחבורה, וזה הפיאט דובלו.
רון גולדשטיין: אתה יודע למה?
רון גולדשטיין: מפני שהוא גדול מדי.
רון גולדשטיין: הוא לא נכנס לחניונים תת קרקעיים.
רון גולדשטיין: אז לבוא ולהגיד שהרכב הזה לא מתאים, כשכל הנושא של הסעה לאנשים עם מוגבלויות מתבסס על רכבים יותר קטנים במדינת ישראל, לבוא ולהגיד – לילד עם טיולון הוא לא מתאים – זה ממש לא נכון.
רון גולדשטיין: הפיאט דובלו, וכמו שהוא אמר, אין לו מספיק גובה.
רון גולדשטיין: הפולקסווגן טרנספורטר בפנים הגובה שלו הוא 1.38 מטר, הפיאט דובלו הוא למעלה מ-1.40 מטר, הוא הרבה יותר גדול מהפולקסווגן טרנספורטר.
רחל: אבל אתה יכול לתת לי לדבר?
מירי: אבל הוא לא אמין מטעמי שירות, הוא נתקע.
רון גולדשטיין: מי אמר לך שנתקע?
רון גולדשטיין: מה זה נתקע?
אבנר עורקבי: מניסיון.
ישראל אייכלר: לא, סליחה, אין פה דו שיח, גברת, תוכלי להגיד כל מה שאת רוצה, רק תרשמי את זה אחרי שהוא יסיים.
רון גולדשטיין: עכשיו, כל הנושא של גודל הרכבים עלה בדיון שהיה בערך לפני שנה, אבנר?
רון גולדשטיין: אצל חברת הכנסת קרין אלהרר בוועדה לביקורת המדינה.
אבנר עורקבי: כן, וזה עדיין נשאר בביקורת המדינה.
רון גולדשטיין: ואני עשיתי עבודה שלמה, ואני הצגתי את כל הרכבים, בארצות הברית הרי לא מקבלים שום דבר, כמו שאמרנו, את הרכבים שמקבלים באירופה, את הרכבים שמשמשים פה להסעה לאנשים עם מוגבלויות, ואת הרכבים שאנחנו נותנים.
רון גולדשטיין: הרכבים שאנחנו נותנים הם מספר אחד בעולם.
רון גולדשטיין: בנושא רכבים לנכים אנחנו מספר אחד בעולם.
ישראל אייכלר: אבל למה ירדתם מהרכב הגדול יותר?
רון גולדשטיין: איזה רכב גדול?
ישראל אייכלר: הג'מפי, אני יודע?
מירי: טרנספורטר.
אבנר עורקבי: טרנספורטר.
ישראל אייכלר: טרנספורטר.
רון גולדשטיין: טרנספורטר ניתן כשהיה רק טרנספורטר.
רון גולדשטיין: עכשיו, כל שנה נכנסים דגמים נוספים, נכנסים רכבים נוספים, ואנחנו כל הזמן עם היד על הדופק.
ישראל אייכלר: אגב, המונית הזאת שמובילה נכים היא דוגמה רעה מאוד.
ישראל אייכלר: חמותי צריכה כזה דבר, להכניס אותה שם זה ממש - - -
רון גולדשטיין: תלוי איזה.
ישראל אייכלר: לא, לא, המוניות האלה, המוניות הקטנות האלה.
רון גולדשטיין: המוניות האלה הקטנות – כן.
רון גולדשטיין: אבל זה מה שמשרד התחבורה אישר.
ישראל אייכלר: אם היא לא מקבלת מכה בראש בכניסה, היא מקבלת את זה ביציאה.
קריאה: יש כאלה שמורידים את הראש גם.
אבנר עורקבי: יש לי כאלה תמונות.
רון גולדשטיין: זה מה שמשרד התחבורה אישר.
רון גולדשטיין: ולכן את הרכבים האלה אנחנו לא נותנים.
ישראל אייכלר: לא, לא, אני סתם אומר, זה דוגמה לא טובה.
רון גולדשטיין: אנחנו נותנים את הפיאט דובלו, שהוא יותר גבוה מהפולקסווגן טרנספורטר.
רון גולדשטיין: עכשיו, זה היה באופן כללי.
ישראל אייכלר: מה ההבדל במחיר פיאט דובלו לטרנספורטר, נניח?
רון גולדשטיין: הפיאט דובלו עולה בסביבות 160 אלף והטרנספורטר עולה 190.
דב: 155.
רון גולדשטיין: 155.
רון גולדשטיין: יכול להיות.
ישראל אייכלר: מה 155?
קריאה: הפיאט דובלו.
ישראל אייכלר: כן, אבל הטרנספורטר?
רון גולדשטיין: בסביבות 190 אלף.
אבנר עורקבי: אני חושב 200 ומשהו.
דפנה אזרזר: 200 ומשהו.
קריאה: לא, לא, 198.
דפנה אזרזר: 200.
דפנה אזרזר: זה 199 בערך.
ישראל אייכלר: והג'מפי כמה עולה?
רון גולדשטיין: 160-180.
רון גולדשטיין: בין 160 ל-180.
ישראל אייכלר: והג'מפי כן היה טוב?
רון גולדשטיין: אבל הג'מפי יותר נמוך מהפיאט דובלו.
רון גולדשטיין: הוא יותר נמוך בפנים.
ישראל אייכלר: אבל הוא יותר גדול.
ישראל אייכלר: יכול להיות שהוא יותר גדול.
רון גולדשטיין: לא, לא, לא, אותו דבר.
קריאה: אבל אם אנשים רוצים את הג'מפי?
ישראל אייכלר: סליחה, אני רוצה להמשיך להורים, אז אחרי שהוא יסיים - - -
רון גולדשטיין: רגע, בקשר לפן המקצועי - - -
ישראל אייכלר: מה המקצוע שלך?
ישראל אייכלר: אתה מאבזר רכב?
רון גולדשטיין: הוא מאבזר רכב.
רון גולדשטיין: אבל שנייה, יש לי הערה קטנה - - -
ישראל אייכלר: יש לך עוד מה להוסיף?
רון גולדשטיין: כן, אני רציתי להתייחס אחד לאחד לזה.
קריאה: אני גם רציתי להתייחס אליו.
רון גולדשטיין: בסדר, אחר כך.
ישראל אייכלר: תמתין רגע.
רון גולדשטיין: לגבי ילד שישן – אז לגבי ילד שישן, אי אפשר לעשות בדיקה של ילד שישן.
רון גולדשטיין: עכשיו, זה נכון שאת לא צריכה עכשיו ויש בהיותך בביטוח לאומי, במקרים כמו שלך, כשהגעת להשגה, נכון?
רון גולדשטיין: היית בהשגה, הגעת להשגה, והילד ישן, ואת לא רוצה להעיר אותו – אין לנו שום בעיה, אנחנו הולכים לקראת, ואז את פונה לביטוח לאומי ואומרת לנו – למרות שהייתי בהשגה והדרג השני כביכול הוא בית משפט - - -
שלומית אבינח: אבל למה הסרבול הזה?
שלומית אבינח: למה הסרבול הזה?
שלומית אבינח: למה אי אפשר לבוא לקראת?
קריאה: למה היא צריכה לפנות לביטוח לאומי?
רון גולדשטיין: אז לא, אז רגע, אבל רגע, תנו לי לסיים את הדברים.
רון גולדשטיין: את יכולה לבוא ולקבוע מועד - - -
ישראל אייכלר: אני אמרתי את זה במשפט אחד – אם הילד ישן היום, אפשר להזמין אותו עוד פעם.
ישראל אייכלר: אתם מוכנים לזמן אותו עוד פעם?