GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רון גולדשטיין: נכון, אז עושים ועדת השגה נוספת.
קריאה: ויש זכות לבן אדם להגיד – אני מבקש - - -
קריאה: אז למה שלחו אותה, למה קבעו שהיא לא שיתפה פעולה ובגלל זה - - -
ישראל אייכלר: זהו, אז לעניין הזה אתה לא צריך להתייחס יותר, מר גולדשטיין.
ישראל אייכלר: זה לא סרבול.
רון גולדשטיין: אבל לא אמרו שלא מגיע לה.
רון גולדשטיין: לא אמרו.
רון גולדשטיין: היא אמרה שהיא הולכת לבית משפט.
רון גולדשטיין: את לא צריכה ללכת לבית משפט.
ישראל אייכלר: מר גולדשטיין, זהו, העניין הזה סגור.
ישראל אייכלר: אם אתה אומר שהיא יכולה לבוא עוד פעם, אז אין בעיה, פתרנו.
רון גולדשטיין: לגבי הילד בן עשר בטיולון.
רון גולדשטיין: כשביקשו ממך לקפל את הגגון, הגגון נפתח ונסגר.
רון גולדשטיין: זה כל מה שביקשו ממך.
רון גולדשטיין: זה לא משהו שצריכים עכשיו בבית מלאכה לפרק.
ישראל (הורה): לא, להוריד אותו.
ישראל (הורה): להוריד אותו.
אבנר עורקבי: אני הייתי בוועדה וביקשו ממנו להוריד את הגגון.
אבנר עורקבי: די, מספיק עם הדברים האלה.
רון גולדשטיין: אבנר, אל תצעק.
רון גולדשטיין: אל תצעק.
רון גולדשטיין: אנחנו היינו בסרט הזה כבר.
רון גולדשטיין: מספיק, אז אל תצעק.
אבנר עורקבי: אתה יודע לעבוד עלינו טוב מאוד.
רון גולדשטיין: דבר רגוע.
מירי: תקשיב, הגישה שלך ממש לא לעניין.
אבנר עורקבי: הגישה שלך - - -
מירי: אתה נותן דוגמה - - -
רון גולדשטיין: לא, אבל תקשיבי, תקשיבי - - -
מירי: אנחנו בישראל, שירתנו בצבא, זה מדינה אחרת, וזה מגיע לנו.
רון גולדשטיין: נכון, ואתם מקבלים את הרכבים הגדולים ביותר.
רון גולדשטיין: לא קיים דבר כזה בעולם.
רון גולדשטיין: ולגביך - - -
מירי: תענה לי - - -
רון גולדשטיין: אני עניתי לך כבר.
מירי: חוצפה.
רון גולדשטיין: ולגביך, לגביך אני אומר – הרכב שאתה מבקש - - -
אבנר עורקבי: אי אפשר להביא כיסא, לא מאשרים ספסל.
רון גולדשטיין: תקשיב, תקשיב שנייה אחת, אבל תן לי, הרכב שאתה מבקש הוא יותר גבוה מהפולקסווגן טרנספורטר, ואין שם כל בעיה של גובה.
רון גולדשטיין: אתה יכול להכניס שם.
קריאה: הוא מוגבל.
רון גולדשטיין: אנחנו כאנשי מקצוע מוגבלים.
רון גולדשטיין: כשאני יש לי רכב שהוא יותר גבוה מהטרנספורטר, שהוא עולה 160 אלף, ואני הולך עכשיו לאשר לך טרנספורטר, שהוא יותר נמוך, ב-200 אלף – יש לי בעיה, בעיה מקצועית.
רון גולדשטיין: זה לא אני קובע.
רון גולדשטיין: בבקשה תשנה את הסכם הניידות - - -
קריאה: אתה לא יכול להנמיך כי הדובלו לא שווה שקל, כך שגם ככה - - -
ישראל אייכלר: רבותיי, הדו שיח הזה - - -
רון גולדשטיין: אני לא מה זה הקביעות האלה.
רון גולדשטיין: אני לא יודע מה זה הקביעות האלה.
רון גולדשטיין: רק פיאט בינתיים מייצרת קרייזלרים.
רחל: פיאט זה לא רכב.
רון גולדשטיין: "פיאט זה לא רכב".
רחל: לפי דעתי זה זבל.
רחל: זה זבל.
רחל: אתם עושים מאיתנו זבל.
רחל: אנחנו הורים לילדים נכים, וזה מה שאתם עושים לנו.
ישראל אייכלר: סליחה, סליחה, סליחה, מר גולדשטיין, אתה מופיע הרבה בוועדות הכנסת?
רון גולדשטיין: כשיש.
רחל: זה ממש לא לעניין הפיאט דובלו הזה.
ישראל אייכלר: אז אני רוצה להגיד לך עצה טובה – הנוהל בכנסת בדיונים רציניים, אני לא מדבר על כשיש טלוויזיה ורוצים לעשות, אני אומר, בדיונים רציניים, זה שאתה מדבר אל יושב הראש והוא מדבר אל יושב הראש.
ישראל אייכלר: אין לך דו שיח עם אנשים להתווכח.
ישראל אייכלר: כי כשאתה מדבר בלהט, אז אתה עלול להתנשא עליהם פעם, או שהם מרגישים ככה שאתה מתנשא, ואז הם מתרגזים ועונים לך.
ישראל אייכלר: תפסיק את הדבר הזה.
רון גולדשטיין: קיבלתי את ההערה.
ישראל אייכלר: דבר אליי.
ישראל אייכלר: אמרת ככה – שהרכב הזה הוא יותר גבוה.
רון גולדשטיין: הוא יותר גבוה והוא יותר זול.
ישראל אייכלר: והוא יותר זול, ולכן אתה חייב לקחת אותו.
ישראל אייכלר: שמענו.
ישראל אייכלר: עכשיו אנחנו נשמע אותך.
שלומית אבינח: באותה קבוצה הם יכולים לבחור באותו מחיר מה שמתאים להם?
רון גולדשטיין: סליחה, לא הבנתי.
לימור לוריא: הם יכולים תמיד לקנות - - -
רון גולדשטיין: הם תמיד יכולים לקנות מה שהם רוצים.
שלומית אבינח: לא, שאלתי אם באותו מחיר.
ישראל אייכלר: לא, באותו מחיר – הם יכולים לקנות משהו אחר?
רון גולדשטיין: אותו דבר.
רון גולדשטיין: הם קונים.
שלומית אבינח: הם אומרים שלא.
ישראל אייכלר: הם לא צריכים להוסיף?
אבנר עורקבי: אין כלום.
ישראל אייכלר: לא, לא, אותו רכב, אותו מחיר.
ישראל אייכלר: נניח, רכב אחר באותו מחיר?
רון גולדשטיין: אין שום בעיה.
ישראל אייכלר: אין שום בעיה?
רון גולדשטיין: אין.
ישראל אייכלר: זאת אומרת, אתה לא אומר להם דווקא – תיקח את הפיאט?
רחל: הוא כן אומר לנו דווקא תיקח את הפיאט.
ישראל אייכלר: עוד רגע את מדברת.
רחל: הם אמרו לנו.
רון גולדשטיין: עוד פעם, מה שאנחנו נותנים זה המלצה לביטוח לאומי.
רון גולדשטיין: זה לא קביעה.
ישראל אייכלר: זאת אומרת, אתם לא קובעים שזה חייב להיות פיאט דובלו?
רון גולדשטיין: ממש לא.
ישראל אייכלר: אתם אומרים – במחיר זה וזה.
לימור לוריא: אנחנו מחשבים, לפי מה קובעים, אנחנו מחשבים כמה כסף.
רחל: הם קובעים.
רחל: לי הם קבעו.
שלומית אבינח: רגע, רחל, היא מדברת.
לימור לוריא: עכשיו, נניח, סתם הוא קבע פיאט דובלו, ששווה 160, או לא משנה כמה, והם מקבלים 75 אחוז, לצורך העניין אנחנו אומרים למשפחה – את תקבלי 110 אלף שקלים.
לימור לוריא: אם המשפחה תרצה לקנות רכב ב-200 אלף שקלים, אז יהיה לה להוסיף 90 אלף מכיס.
רחל: ואם אין לה?
רחל: אם אין לה?
לימור לוריא: אם אנחנו רגע ממשיכים - - -
ישראל אייכלר: בסדר, לא, אל תעני, אל תעני, כי את מדברת איתי.
רחל: אז תישארי עם הדובלו.
רחל: תישארי איתו.
רחל: תתקעי איתו.
רחל: נסעתם פעם בדובלו, אני מקווה.
ישראל אייכלר: גברת, עכשיו זכות הדיבור לתמר ורחל.
רון גולדשטיין: אבל רציתי עוד משפט אחד לגבי טענה שעלתה פה – האם אני צריך להשאיר שני ילדים בחוץ ולנסוע רק עם ילד אחד.
ישראל אייכלר: כן, שזה דבר מרכזי, כן.
רון גולדשטיין: עוד פעם, זו ההחלטה, זה הסכם הניידות.
רון גולדשטיין: אם יחליטו להמליץ על רכב שכולל את המשפחה – לנו ממש אין בעיה בזה.
ישראל אייכלר: זה ברור ליועצת המשפטית וחייבים לתקן את זה שהמשפחה תוכל לנסוע באוטו ואני אשליך את זה ממקרה אחר שקיבלתי פנייה – קיבלתי פנייה במקרים, אני צריך להיזכר במקרה הספציפי ואני אשלים את זה, אישה שזכאית לאיזושהי עזרה ברווחה, והיא זכאית-זכאית, אז מחשיבים לה רק עם שני ילדים.
ישראל אייכלר: אם יש לה חמישה ילדים, היא לא מקבלת פרוטה אחת יותר.
דפנה אזרזר: זה ככה.
דפנה אזרזר: נכון, זה ככה בכל, בכל המוסדות.
ישראל אייכלר: בעיניי זה סדום ועמורה ואני רוצה גם את זה לתקן.
ישראל אייכלר: תזכירי לי שלומית, צריך לעשות הצעת חוק שלא יכול להיות מצב כזה.
ישראל אייכלר: כי אם מבינים ששני ילדים זה יותר מאישה בלי ילדים, אז אם יש לה שבעה ילדים או שמונה ילדים, המדינה חייבת להתחשב.
דפנה אזרזר: גם בהנחה של רכישות דירות.
ישראל אייכלר: זה לא היה פעם ככה.
ישראל אייכלר: בימי בן גוריון הוא היה הולך לתת פרס לאמא שילדה עשרה ילדים.
ישראל אייכלר: היום בכל החקיקה בזמן האחרון, אין ילדים, איקס.
ישראל אייכלר: רק ארבעה הורים זה כן, אבל ארבעה ילדים לא.
ישראל אייכלר: הייתה הצעת חוק בשבוע שעבר בכנסת, שאם זה היה עובר, זה היה מדינת סדום ועמורה, אבל ברוך השם שהכנסת דחתה את זה, עד כדי כך שהשר שטייניץ, אני אומר את זה גם וזה רשום בפרוטוקול ואולי בגלל, אמר השר שטייניץ – אני לא מבין, לפי החוק שלכם, אז יש אחד שיושב בבית סוהר, קוראים לו גואל רצון, אז הוא צריך לקבל הכרה, כי זה החוק שלכם.
ישראל אייכלר: הם כבר הגיעו לשלושה אבות וארבע אמהות.
ישראל אייכלר: אז זה כן.
ישראל אייכלר: אבל ארבעה ילדים – זה לא.
ישראל אייכלר: ממש עולם הפוך, אנחנו נצטרך לתקן את זה.
ישראל אייכלר: חוץ מזה, שלדעתי צריך לדבר עם חיים כץ, שצריך לשנות את הסכם הניידות מ-79', יכול להיות שיש דברים שכבר לא מתאימים.
לימור לוריא: עם שר הרווחה ושר האוצר.
לימור לוריא: אני כל הזמן מדגישה את זה, משום שללא הסכמה של האוצר, כי זה הכל כספי האוצר, בשונה מכספי הביטוח הלאומי.
ישראל אייכלר: יש לי רעיון לגבי שר האוצר, שזה לא לדיון בוועדה.
ישראל אייכלר: אני אמצא דרך שזה יעזור לכולנו, ואז אני מבטיח לכם שזה יעבור.
ישראל אייכלר: יעלה 10 מיליארד, 20 מיליארד – אין שום בעיה.
ישראל אייכלר: אדרבא, אני מהאוהדים של משה כחלון.
ישראל אייכלר: ואני אומר, זו צריכה להיות הגישה של איש ציבור, שמה שהציבור צריך – את זה תעשה.
ישראל אייכלר: לא לדאוג לטייקונים, כפי שהיו שרי אוצר, שהפכו את העוני, אני עוד כשהייתי ב"פופוליטיקה", אמרתי – בשעתו העוני בישראל היה, אני לא רוצה להגיד 'מקום של כבוד', אבל מדינת ישראל ראתה את עצמה אחראית שלכל אחד תהיה קורת גג ושיהיה לו מה לאכול.
ישראל אייכלר: בעשרות השנים האחרונות זה התהפך – שהטייקונים והמקורבים לאנשי השלטון הפכו את העניים לאשמים, והמדינה צריכה להתחיל להרוויח.
ישראל אייכלר: המדינה הפכה לעסק כלכלי.
ישראל אייכלר: בגלל משבר שהיה, לא משנה.
ישראל אייכלר: היום אנחנו צריכים לאזן את זה חזרה – צריך לדאוג לאזרח.
ישראל אייכלר: ואם משה כחלון חושב שעל ידי זה שהוא עוזר לאזרחים, אם זה מחיר למשתכן, ואם זה סלולארי, ואם זה מה שהוא עושה – אני איתו.
ישראל אייכלר: אבל יש דברים שנראה לי שהוא עוד לא זיהה, שאפשר פה גם לעזור לאנשים.
דפנה אזרזר: דברים שלא כולם יודעים עליהם פשוט.
ישראל אייכלר: אגב, משה כחלון גם ממשפחה ברוכת ילדים, ברוך השם.
רחל: והוא לא חרדי.
ישראל אייכלר: הוא לא חרדי, אבל יש לו משפחה ברוכת ילדים.
ישראל אייכלר: ואני רוצה להגיד לך, שמשה כחלון, בדברים מסוימים הוא חרדי ממש.
אבנר עורקבי: הוא שומר מסורת.
ישראל אייכלר: יש דברים שהוא עושה מעשי חסד וצדקה שאני יודע, הם גדולים מאוד.
ישראל אייכלר: כך שאני לא אומר את זה כמתנגד למשה כחלון, אבל צריך להכניס לציבור את התודעה שלעזור לילדים נכים זה טוב לכחלון, טוב לכולנו.
ישראל אייכלר: כולנו במובן הלא-מפלגתי.
ישראל אייכלר: עכשיו איתמר.
שלומית אבינח: ורחל.
שלומית אבינח: אנחנו תיכף צריכים לסיים.
איתמר: אני רוצה רק לספר את הסיפור שהיה לי – לפני שלושה שבועות הייתי בוועדה לגודל רכב.
ישראל אייכלר: אתה מדבר אליי, בבקשה.
איתמר: כן, כן.
איתמר: אני הייתי בוועדה לגודל הרכב.
שלומית אבינח: בלי להזכיר את שם הילד.
איתמר: בלי להזכיר את שם הילד.
איתמר: הילד זה הבן שלי, יש לו אפילפסיה, הבאתי את כל הניירת הרפואית מכל הכיוונים שהבן שלי זקוק לשבת במרווח, לשבת עם מלווה לידו.
איתמר: הכל.
איתמר: באתי לוועדה ורון קיבל אותי מאוד יפה.
איתמר: הוא שאל אותי שאלה, והייתי מאוד מרוצה, הוא שאל אותי – איזה רכב אתה צריך?
איתמר: איזה רכב אתה רוצה?
איתמר: – זה פתיחות – איזה רכב אתה רוצה?
איתמר: אמרתי לו – אני רוצה את הגדול.
איתמר: את הפולקסווגן הגדול, או את הסיטרואן.
ישראל אייכלר: הסיטרואן ג'מפי.
איתמר: כי אין אצלנו נסיעה של יותר משתי דקות שמישהו יושב לו והראש לא נופל.
איתמר: צריך כל הזמן את זה.
איתמר: אז הוא רשם את זה.
איתמר: התקשרתי בחזרה.
איתמר: יצאתי מהוועדה, אמרתי – אני מקבל את הרכב הגדול.
איתמר: כבר הלכתי לחתום עם סיטרואן.
איתמר: אמרתי – אני צריך לקבל את האוטו, גם לתקן את האוטו הקודם שלי, אני חייב רכב יום-יום.
איתמר: אני מקבל פיאט דובלו.
איתמר: אני שואל – בשביל מה שאלת אותי איזה רכב אני רוצה?
ישראל אייכלר: אל תדבר אליו, דבר אליי.
ישראל אייכלר: תגיד לי אתה – מה זה פיאט דובלו?
ישראל אייכלר: אני לא ראיתי את זה.
רחל: זה רכב הכי דפוק בעולם.
איתמר: בפיאט דובלו, הבן שלי לא יכול לשבת שם בחיים, כי הוא חייב תמיכה אונליין על הראש שלו.
רחל: זה נכון מאוד.
רחל: אני מקווה שנהגתם בו פעם.
ישראל אייכלר: הוא רכב צר או מה?
איתמר: הוא רכב צר.
איתמר: אז התקשרתי לאבזור שזה א.צ.מ., אמרתי לו – תגיד לי, אני אגיש ערר?
איתמר: הוא אמר לי – אין לך מה להגיש, הם לא ישמעו אותך בכלל.
איתמר: אין לך מה.
איתמר: פיאט דובלו עונה לכל הצרכים, מבחינתם תקפל שני מושבים, תושיב את הילד ההוא לידו.
רחל: זה "דה בסט".
שלומית אבינח: אבל דובלו וג'מפי אמרתם אותו מחיר.
רחל: "דה בסט"
איתמר: אני לא מבין בשביל מה הוא התעלל ברגשותיי, ואמר לי – מה אתה מחפש?
איתמר: אל תשאל אותי.
איתמר: בשביל מה הסיפור הזה?
איתמר: אני יצאתי בהרגשה נפלאה.
איתמר: יצאתי משם ממש בהרגשה נפלאה.
איתמר: אני מקבל את המכתב.
ישראל אייכלר: אני רוצה לשאול – בעבר כן קיבלת ג'מפי?
איתמר: אני עוד שנייה אחת רק רוצה להשלים.
איתמר: אני רוצה לשאול בציניות – למה זו ועדה לגודל רכב?
איתמר: אין שם נושא של גודל.
איתמר: זה הכי גדול.
איתמר: דובלו?
איתמר: – אפשר לפטר את כולם.
איתמר: או כן אוטו, או לא אוטו.
איתמר: אם אוטו, זה פיאט דובלו.
איתמר: פיאט דובלו.
רון גולדשטיין: השם של הוועדה זה – הוועדה להתאמת רכב.
רון גולדשטיין: אני שואל אותך - - -
ישראל אייכלר: אל תשאל, גולדשטיין, אתה לא מבין, זה לא דו שיח בינך לבינו.
ישראל אייכלר: תשאל אותי, בבקשה.
ישראל אייכלר: אני שואל – למה פעם ג'מפי כן אושר והיום לא?
ישראל אייכלר: זה אותו הסכם של 79'.
רון גולדשטיין: כי נכנס רכב אחר.
רחל: אז למה פולקסווגן קאדי גם כן?
ישראל אייכלר: מה איכפת לי שנכנס רכב אחר?
ישראל אייכלר: אם אנשים לא רוצים אותו - - -
איתמר: בשביל מה הוא שאל אותי איזה רכב אני צריך?
ישראל אייכלר: זה טוב, הוא קיבל אותך יפה.
איתמר: הוא מכיר את הצרכים שלי, אני בטוח שהוא הבין אותם.
ישראל אייכלר: איתמר, אמרת יפה, ואני מאוד שמחתי שאמרת שהוא קיבל אותך יפה.
איתמר: מאוד יפה.
איתמר: לא, בהחלט.
ישראל אייכלר: כי יש תלונות שלא מקבלים יפה בוועדה.
איתמר: לא הייתה לי שום תלונה.
איתמר: קיבלו אותי יפה.
ישראל אייכלר: אז זהו, אני אשאיר את - - -
איתמר: זה היה ב-11 לפני הצהריים, חיכיתי הרבה זמן.
איתמר: דרך אגב, הגשתי את הבקשה לגודל רכב בתחילת השנה, הגשתי את הבקשה בתחילת השנה - - -
ישראל אייכלר: כמה זמן לקח לך?
איתמר: יותר משלושה חודשים, ורק בהתערבות הרב ליצמן הצלחתי להגיע.
איתמר: שלחתי מכתבים.
איתמר: כי יש שם איזה מספר של משרד הבריאות – אין להם תקשורת עם הוועדה לגודל רכב, לביטוח לאומי אין קשר איתם.
איתמר: הלכתי פיזית לביטוח לאומי כמה פעמים.
איתמר: הם מראים לי תכתובות שהם שלחו – דחוף, דחוף, דחוף.
איתמר: הלכתי לשם יותר משלוש פעמים, כי פשוט לא היה לי אוטו, לא הייתי נייד, כי המנוע שלי הלך.
ישראל אייכלר: כמה זמן לא היה לכם אוטו?
איתמר: חודש-חודשיים בערך.
איתמר: כי הלך מנוע של פולקסווגן קאדי.
ישראל אייכלר: מה עשה הילד בינתיים?
איתמר: לקחתי מחברים.
איתמר: השתגעתי.
איתמר: לקחתי משכנים.
ישראל אייכלר: טוב, איתמר.
ישראל אייכלר: עכשיו הגברת רחל, בבקשה.
יצחק זיו נר: אני גם מבקש.
ישראל אייכלר: אחריהם.
ישראל אייכלר: הגברת רחל, בבקשה.
איתמר: קיפלתי את הכיסא גלגלים, השתגעתי מזה.
איתמר: זה לא אשמתם.
איתמר: אבל מינימום.
איתמר: עכשיו אני הולך לקנות.
איתמר: חזרתי בחזרה לפולקסווגן קאדי, שאני לא אוהב את האוטו הזה, זה איכשהו בדוחק הסתדר לי, אין לי אמון באוטו הזה, והייתי בטוח שאני הולך על סיטרואן, לא יודע כמה ההבדל במחיר.
איתמר: יושבים לידו.
איתמר: אפשר לשבת לידו.
איתמר: זה נכון, פיאט דובלו מבחינת הוועדה – המלווה יישב כאן, יסתובב אחורנית, יתמוך לו בראש.
איתמר: זה לא לעניין.
איתמר: זה לא צורה.
ישראל אייכלר: כי זה צר.
איתמר: זה צר.
איתמר: הכיסא קדימה, הכיסא הוא בשורה, יש מכונית, תן לי להסביר, יש מכונית עם שני מקומות, שלושה מאחורה, ועוד באגז', ככה זה הצורה של המכוניות האלו – קאדי והדובלו הזה.
איתמר: מה הם אומרים?
איתמר: את השלושה האלו תקפל לשניים, תכניס את הנכה עד הסוף, תעלה אותו על השניים, אחד יושב באחד הזה, והוא שיהיה המלווה לנכה.
איתמר: איך אני יכול?
קריאה: זו נקודה מאוד חשובה.
איתמר: איך הבן שלי בגיל 15 יכול להתהפך הצידה ולעזור לו?
איתמר: אם הוא יושב לידו, קודם כל הנכה מרגיש יותר נורמאלי, מישהו יושב לידו, הוא לא יושב באיזה באגז'.
איתמר: מה זה הדבר הזה?
ישראל אייכלר: התשובה תהיה תיכף.
ישראל אייכלר: אני רוצה קודם את רחל, בבקשה.
רחל: אם אתה רוצה גם להכניס מזוודה, אז אי אפשר להכניס מזוודה.
אבנר עורקבי: לא, לא, לא מדברים על זה.
איתמר: לא דיברתי.
איתמר: דיברתי נטו על הדברים האלה.
איתמר: ועוד דבר אני רוצה לשאול – מה אני עושה מחר?
איתמר: האם אני מחר יכול להיות בחזרה בוועדה הזאת ולצאת עם בשורה, או שאני צריך עכשיו לחכות עוד חמש שנים?
איתמר: כי ללכת לוועדות ערר עכשיו אין לי כוח.
איתמר: ואני שואל שאלה – מה אני עושה מחר?
שלומית אבינח: מה אתה מבקש – במקום דובלו, ג'מפי?
איתמר: ג'מפי.
איתמר: שאני אוכל לנסוע נורמאלי.
שלומית אבינח: אמרתם שזה אותו גודל.
קריאה: זה אותו מחיר, לא?
דב-איתמר: הבדל של איזה 20.
דב-איתמר: אני באמת אין לי את הכסף הזה, אין לי את הסכום להשקיע.
שלומית אבינח: זה אותו מחיר.
שלומית אבינח: זה מה שאמרו.
דב-איתמר: לא, יש הבדל.
רון גולדשטיין: הג'מפי הוא יותר יקר ויותר נמוך.
דב-איתמר: בנמוך הוא נכנס.
דב-איתמר: הוא נכנס בנמוך.
דב-איתמר: הוא יושב לידו.
רון גולדשטיין: אני לא יכול לתת יותר יקר, כשיש לי רכב, שכביכול יותר מתאים.
רון גולדשטיין: יש הסכם ניידות.
שלומית אבינח: אבל אם זה אותו מחיר והאבא רוצה?
רון גולדשטיין: זה לא אותו מחיר.
דב-איתמר: ובעיקר מעניין אותי לדעת למה הוא שאל אותי איזה גודל אני רוצה.
רחל: גם אם זה לא אותו מחיר, אז עוד 10 אלף שקל.
דב-איתמר: אני כבר צריך להוציא המון כסף.
ישראל אייכלר: אנחנו כבר יושבים יותר משעה וגברת רחל עוד לא דיברה.
ישראל אייכלר: עכשיו זכות הדיבור שלך, שאף אחד לא יפריע לך.
ישראל אייכלר: אבל דברי אליי, בבקשה, לוועדה.
שלומית אבינח: דברים שלא נאמרו.
רחל: אני רק רוצה להגיד דבר אחד, שדיברו פה על חוסר מקום, אז אני נתקלתי בסיטואציה ב"רמי לוי" של משפחה שהאבא נכה וכמה ילדים - - -
שלומית אבינח: דברי על עצמך.
רחל: לא, לא, אני רק רוצה להוסיף על זה שאין מקום.
ישראל אייכלר: היא יכולה להגיד מה שהיא רוצה.
רחל: אבא עם כמה ילדים שבאו לקניות, הם עשו את הקניות, והם סיימו, פשוט האבא חזר עם הכיסא גלגלים הביתה, כי אין מקום ברכב.
רחל: אז אבא ואמא לא יכולים ללכת לקניות עם הילדים, כי זה אסור, כי החליטו שאין מקום.
רחל: האבא חזר הביתה, כי אין מקום ברכב, כל הרכב צפוף.
רחל: זה מקרה שאני חוויתי וזה מאוד כאב לי.
רחל: זה מה שאני רוצה להגיד.
רחל: אני הגעתי לוועדה לגודל הרכב עם ילד נכה, הוא בן 22 היום, הגעתי לפני שנה וקצת, מחובר לחמצן, לא רואה, עיוור.
רחל: הוא לא זז, בקיצור.
ישראל אייכלר: איזה רכב היה לכם עד גיל 22?
רחל: לא קנינו רכב.
רחל: היה לנו סוואנה.
רחל: והיינו ככה עם הסוואנה, ואז - - -
ישראל אייכלר: אישרו פעם סוואנה?
רון גולדשטיין: הם קנו את זה לבד.
רון גולדשטיין: אבל פעם אישרו סוואנה.
רחל: לא, לא, זה אנחנו.
רחל: בחיים הטובים שלנו הרשנו לעצמנו לקנות סוואנה.
רחל: החיים הטובים נגמרו.
רחל: והגענו לוועדה והם ראו את הילד, ודיברנו על הכל, והסתבר שאנחנו כן נקבל.
רחל: שאלתי אותם איזה רכב, אמרו לי שתקבלי את הפולקסווגן קאדי, אמרתי – בסדר.
רחל: כאילו, זה מאוד מצא חן בעיניי.
רחל: ובסוף, כשאנחנו מחכים לתשובה, עד שנתנו לנו תשובה, לקח כל כך הרבה זמן, המון-המון חודשים עם כל מיני סיפורים, שזה היה מצידם, אני לא הבנתי גם למה, לאן הגיעו ומאיפה הגיעו הסיפורים האלה, אבל בסופו של עניין קיבלתי את הפיאט דובלו, שכמו שהוא אמר - - -
ישראל אייכלר: זה יותר קטן מפולקסווגן קאדי?
רון גולדשטיין: הוא יותר גדול.
רחל: יותר קטן.
רחל: הוא יותר קטן, זה א'.
רחל: ב', כשאתה מנמיך את הפיאט דובלו, אתה גמרת לו את החיים, ואתם גמרתם לו את החיים.
רון גולדשטיין: לא מנמיכים פיאט דובלו.
רון גולדשטיין: פיאט דובלו במקור שלו הוא הרכב הגדול.
רחל: אני נוסעת, אני גרה בבית"ר עילית, הוא מונמך, אני נוסעת בבית"ר עילית – אני לא סוחבת בעליות.
רחל: אתה מוזמן לבוא איתי עכשיו לבית, ריח של שרוף.
ישראל אייכלר: אל תעשו פה ויכוחים.
ישראל אייכלר: דברי איתנו.
רחל: ריח של שרוף.
רחל: הוא לא סוחב.
רחל: הוא חצי אוטומט חצי רגיל.
רחל: תגיד לי, אתה מסיע נכה ברכב כזה?
רחל: לא שמו לי מזגן.
רחל: אהה, לא קיבלתי מזגן ברכב, כי אני לא צריכה לקבל מזגן.
ישראל אייכלר: למה אין מזגן?
רחל: למה אין מזגן.
רחל: הם החליטו שאין.
ישראל אייכלר: רכב בלי מזגן?
רחל: אין מזגן ברכב.
דב-איתמר: לא, קדמי כן, מאחורה לא.
רחל: אין מזגן.
רחל: אין לרכב מזגן.
רון גולדשטיין: כל רכב מקבלים מזגן מפוצל.
רון גולדשטיין: יש כאן את חברת האבזור, הוא יכול להגיד.
דפנה אזרזר: רגע, מה, היא משקרת?
דפנה אזרזר: היא לא משקרת.
ישראל אייכלר: רגע, גברת רחל, יש פה מומחה.
ישראל אייכלר: יש לכם מזגן ברכבים האלה?
משה אופק: לצערנו הרב זה עניין של כסף כרגע מול הביטוח הלאומי.
רחל: אמרתי לך, זה הכסף.
משה אופק: המזגן השתנה בשנתיים האחרונות.
משה אופק: זה גז חדש.
משה אופק: התקציב שהביטוח הלאומי נותן לגז הוא נמוך יותר ממה שעולה לנו להרכיב, ולכן לא מותקן המזגן.
רחל: תיתן לילד נכה לנסוע בלי מזגן בחום הזה, בבקשה.
ישראל אייכלר: אני פשוט לא מאמין למה שאתה אומר.
משה אופק: אני אומר את האמת לאמיתה.
דב-איתמר: אני צריך להוסיף כסף לקנות מזגן.
רחל: עכשיו, הם אמרו לי – אם את רוצה פולקסווגן קאדי, תוסיפי 20 אלף שקלים.
רחל: אחרי שאישרנו לך קאדי, תוסיפי 20 אלף שקל.
משה אופק: אני רוצה להתייחס גם לדובלו.
משה אופק: דובלו לא אוטו רע.
ישראל אייכלר: אבל מה שאמרת עכשיו זה בעצם כותרת לעיתונים.
משה אופק: נכון.
משה אופק: זה כבר נמצא בעיתונות.
ישראל אייכלר: ביטוח לאומי ומשרד הבריאות הורידו את הגז במזגנים.
משה אופק: לא, בגלל חוקים של איכות הסביבה המזגנים התייקרו באלפי שקלים.
קריאה: הביטוח הלאומי לא מממן את זה.
משה אופק: ואז ביטוח לאומי אומר – זה הסכם הניידות, זה המחיר, זה הפריט, תיתן אותו.
משה אופק: אתה, חברת האבזור.
ישראל אייכלר: לכן אתה תיתן מזגן פחות טוב לרכב?
רחל: לא, אתה לא נותן בכלל.
משה אופק: לא.
משה אופק: לא לא-תיתן.
משה אופק: זה התקציב.
משה אופק: זה התקציב למזגן.
משה אופק: אני אומר, אני מוכן שיבדקו אותנו, התקציב למזגן לא מספיק לעלות המזגן.
משה אופק: לא רק שנרוויח עליו שקל.
קריאה: כן, ההורים משלמים את זה בסוף.
משה אופק: אבל זה לא המקום, הכסף.
לימור לוריא: כל סוגיית האבזור והתשלום בגין האבזור נמצא כרגע בבג"צ.
לימור לוריא: האוצר והביטוח הלאומי, בעקבות האבזור - - -
משה אופק: זה תירוץ טוב.
רחל: אבל למה הורידו את זה?
רחל: זה היה - - -
משה אופק: לא, אני בגלל זה לא התייחסתי למזגן בקטע הזה.
ישראל אייכלר: שבג"צ לא ידון בו.
ישראל אייכלר: אני אדון בו.
ישראל אייכלר: אני נבחרתי בציבור לדון בו.
ישראל אייכלר: מה זה שאני לא אדון בו?
לימור לוריא: לא, לא זה העניין.
לימור לוריא: לא זה מה שאמרתי.
ישראל אייכלר: הנה, יש כאן יועצת משפטית.
ישראל אייכלר: היא אומרת שזה לא עניין שלי.
דפנה אזרזר: אני באה ושואלת שאלה, אבל שאלה – ילד שהוא עם חמצן, לא אנחנו שנושמים, הוא יכול לנסוע בלי מזגן נסיעה של שעה?
דפנה אזרזר: תסבירו לי.
ישראל אייכלר: אבסורד.
דפנה אזרזר: מה, אתם רוצים שהוא ימות בשביל מחסון במזגן?
משה אופק: אנחנו נסביר?
דפנה אזרזר: מישהו פה.
משה אופק: נתנו לבן אדם מרצדס ספרינטר, שהמזגן עולה 20 אלף שקל, עם תקציב של 6,000.
משה אופק: איך נתקין אותו, ריבונו של עולם?
משה אופק: איך נתקין אותו?
דפנה אזרזר: לא, זה לא מעניין.
דפנה אזרזר: זה לא מעניין.
משה אופק: ואומר לנו הביטוח הלאומי – זה בבג"צ.
משה אופק: עד שזה ייגמר בבג"צ, לא תקבלו את הפריט הזה.
משה אופק: עכשיו, רק להגיד לגבי הדובלו – האוטו לא רע, הוא פשוט לא מתאים.
רחל: גרוע.
רחל: נהגת בו?
משה אופק: אני אסביר למה.
משה אופק: ילד נכה - - -
רחל: הוא לא עולה בעליות, יש לו ריח של שרוף, הילד נחנק מהריח רק.
משה אופק: שנייה, רק רגע, רק רגע, תני לי לסיים את המשפט.
רחל: די, לא אתן לך מה לסיים, כי אין לך מה להגיד.
ישראל אייכלר: היא באמצע זכות דיבור.
ישראל אייכלר: תן לה.
רחל: לא, אין מה להגיד.
רחל: אין מה להוסיף.
משה אופק: אני רוצה להסביר את הקטע הטכני.
קריאה: שנייה, שנייה, הוא רוצה להסביר.
רחל: אני חושבת שאין מה להוסיף.
משה אופק: אני רוצה להסביר את הקטע הטכני, למה הדובלו לא מתאים וכל הקטנים האלה.
משה אופק: כדי לטפל בילד נכה צריך כיסא מלווה.
משה אופק: כיסא מלווה צריך להיות במקביל לילד הנכה.
רחל: כן, אבל הוא כזה.
משה אופק: מה שקורה במכוניות הקטנות – אי אפשר לעשות שורה שלישית, ולכן אי אפשר לשים כיסא מלווה.
משה אופק: מה שבאה הוועדה ואמרה – קחו את מושב השלישייה, קפלו את השניים, והכיסא של הנכה נכנס באלכסון למי שיושב קדימה.
משה אופק: זה לא כיסא מלווה, לא מאושר כיסא מלווה, לא משלמים על כיסא מלווה – אי אפשר להכניס.
ישראל אייכלר: אני שמעתי על מיטת סדום, לא על כיסא סדום.
משה אופק: אז זה כיסא סדום.
רחל: אבל לי שמו כיסא ליד הנכה, כיסא מלווה, אבל הוא לא נפתח.
רחל: אין לו מקום.
משה אופק: אין מקום באוטו הקטן.
ישראל אייכלר: למה הוא לא נפתח?
קריאה: כי אין מקום באוטו.
משה אופק: כי אין מקום.
משה אופק: האוטו קטן מדי.
קריאה: הוא צר מדי.
רחל: אין מקום באוטו.
רחל: שמו איזה כיסא, אבל הוא לא נפתח.
ישראל אייכלר: זה כיסא רחב?
רון גולדשטיין: אני מציע לקחת את המקרה הזה לוועדה הזאת, ולהראות שעם כיסא המלווה שהוועדה אישרה, ומרכיבים אותו בתשלום, הוא לא נפתח – זה אך ורק כי השאירו שם ספסלים בשביל לקחת נוסעים.
רון גולדשטיין: אם היו מייעדים את הרכב הזה לנכה - - -
רחל: אהה, אז אני אשאיר את הילדים שלי בבית ואני אסע איתו, והם יישארו שישי-שבת בבית לבד?
רון גולדשטיין: זה בסדר, אבל עוד פעם, זה בסדר, אבל לא לבוא ולהגיד - - -
רחל: אני אשאיר את המזוודה על הגג ואני אסע.
רחל: אני אסע לשישי-שבת עם הילד, כן.
ישראל אייכלר: בקיצור, הרכב לא מתאים למשפחה, ורכב שהוא לא מתאים למשפחה – לא מתאים לילד הנכה.
ישראל אייכלר: אין על מה לדבר.
קריאה: הוא לא מתאים גם לילד לבד, לא רק למשפחה.
דב-איתמר: לילד שלי זה לא מתאים.
ישראל אייכלר: אצל הילד שלך זה בכלל לא מתאים ואצל ילדים אחרים.
ישראל אייכלר: לי זה מספיק.
דפנה אזרזר: ואני רוצה לשאול שאלה – בהסכם הניידות רשמו שלא להתייחס למשפחה אלא רק לילד?
קריאה: לא רשום.
דפנה אזרזר: נכון שזה לא רשום?
דפנה אזרזר: אז אני לא מבינה למה עושים את זה.
לימור לוריא: אני אקריא את הסיכום, אני אגיד לכם בדיוק מאיפה זה.
לימור לוריא: מוגבל בניידות הזכאי להלוואה עומדת שהמכון קבע לגביו היא מטעמי בריאות או מבחינה גופנית או מפאת הגבלותיו בנהיגה, והוא זקוק לרכב.
דב-איתמר: אני יודע.
דב-איתמר: אז מה?
רחל: הגבלותיו בנהיגה.
רחל: כשהוא נוהג אולי, לא כשהאבא שלו נוהג.
דב-איתמר: זה לא בריאות נפשית של הילד שייסע עם כל המשפחה?
דב-איתמר: זה לא בריאות של הילד?
רחל: מה פתאום.
רחל: הוא צריך לנסוע לבד.
דב-איתמר: זה לא הבריאות של הבן שלי, שהוא צריך לנסוע עם משפחתי?
קריאה: רגע, רגע, תנו לה לסיים.
קריאה: לימור, תמשיכי.
אבנר עורקבי: תנו ללימור לסיים.
לימור לוריא: הרכב שיקבע המכון לעניין זה יהיה הרכב שמחירו כולל מסים, לרבות המסים, טה-טה-טה, הוא הזול ביותר ממחירי כלי הרכב המתאימים למוגבל בניידות.
אבנר עורקבי: אבל זה לא "מתאימים".
אבנר עורקבי: זה לא "מתאימים".
אבנר עורקבי: זה לא מתאים.
אבנר עורקבי: רכב מסחרי לא מתאים.
דב-איתמר: אדוני יושב הראש, בריאות של ילד זה לא שייסע עם משפחתו?
דב-איתמר: בריאות.
ישראל אייכלר: אני רוצה לסכם, לפני זה לתת לדוקטור יצחק זיו נר, מנהל האגף לשיקום, ואני רוצה להציג את שאלת השאלות, זה מה שנקרא הפיל בחדר הזה, אני רוצה לשאול את דוקטור זיו נר – האם אתה חושב שילד נכה, שלא יכול לנסוע עם בני משפחתו, ושצריך להוריד כמה מבני המשפחה בגלל שהוא צריך לתפוס את המקום שלו, האם זה לא פגיעה בבריאות הילד וזה פוגע בשיקומו, כשנותנים לו רכב קטן ומיטת סדום כזאת שצריך להוריד כמה מבני המשפחה?
יצחק זיו נר: על אף שהשאלה לא רפואית, אני אענה עליה כאזרח במדינת רווחה.
ישראל אייכלר: היא מאוד רפואית.
רחל: זו שאלה רפואית לכל דבר.
יצחק זיו נר: כאזרח במדינת רווחה – אני הייתי שמח, אני משוכנע שכולם היו שמחים לתת רכבים גדולים.
יצחק זיו נר: אני מוכרח לומר, שהפריע לי מאוד שבדיון הזה היה 'גדול' ו'קטן'.
יצחק זיו נר: אני, כאיש שיקום, לא רוצה לשמוע לא דגמי רכב ולא 'גדול', 'קטן'.
יצחק זיו נר: אני רוצה לשמוע משהו שמתאים לילד ולצרכיו.
יצחק זיו נר: כי שיקום מתמקד בתפקוד, ואני רוצה לענות לצרכים.
יצחק זיו נר: זה אחד.
יצחק זיו נר: באשר ל-האם יש חשיבות לילד הנכה בליווי בני משפחתו – כן יש חשיבות, זה יפה וטוב, רק שזה עניין של ההוצאה, ואנחנו נשמח, אני לא אדבר בשם הביטוח הלאומי, אני משוכנע שהביטוח הלאומי יברך אותך אם תקדם הצעת חקיקה וישנו.