GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דבורה רובינשטיין: הילדים עייפים מאוד, מקום לשבת אין בתחנה, משום שהיא מלאה אנשים.
דבורה רובינשטיין: זכר לאוטובוס – אין.
דבורה רובינשטיין: אנא הרב רובינשטיין, עזור לנו.".
דבורה רובינשטיין: והרב רובינשטיין מנסה, מתקשר למנהל התחנה, "כן, שלום" עונה אשת המנהל – "אה, הוא כבר ישן".
דבורה רובינשטיין: הרב רובינשטיין שעצביו ורחמיו על העומדים בתחנה מרקיעים לשיאים – "אז תעירי אותו בבקשה".
דבורה רובינשטיין: והנה קם הוד מלכותו – "מה הבעיה?
דבורה רובינשטיין: , האוטובוס לא מגיע?
דבורה רובינשטיין: שייקחו מונית".
דבורה רובינשטיין: – "או.
דבורה רובינשטיין: קי., אתה משלם על המונית?".
דבורה רובינשטיין: – "עזוב אותי, מה אני חייב להם?
דבורה רובינשטיין: מספיק סחטו אותי עד היום".
ישראל אייכלר: יש תקדים לפאראפרזה הזאת.
ישראל אייכלר: איך קראו לה?
ישראל אייכלר: מריאן אנטואנט?
ישראל אייכלר: אשתו של המלך לואי הארבע-עשרה.
ישראל אייכלר: כשהיו הפגנות גדולות, אנשים שלא היה להם לחם, אז היא שאלה מה הרעש, אז אנשים אמרו – אם אין לחם אז שיאכלו עוגות.
קריאה: שר הפנים אמר – אם אין לחם שישתו מי גשמים.
קריאה: אין לחם שיאכלו עוגות.
ישראל אייכלר: טוב, אני חושב שנסתפק בדברים האלה, הדברים הועברו.
ישראל אייכלר: ואני רוצה להוסיף שאני לא יודע אם יש עוד מקום שיש כל כך הרבה תלונות.
ישראל אייכלר: אני רוצה להגיד משהו מאוד אישי לגבי זאב הורן.
ישראל אייכלר: אם אני הייתי במקומו, כל אחד מכם, לא היינו יותר טובים, כי לנהוג אנשים, להוביל אנשים, להיות בקשר עם אנשים יום-יום, זה דבר שמורט עצבים בצורה שאף אחד לא יכול לעמוד בזה, במיוחד בתנאים כאלה שהוא צריך להוביל עשרת אלפים אנשים בחברה קטנה עם כמה אוטובוסים.
קריאה: עשרים ושבע אלף.
ישראל אייכלר: עשרים ושבע אלף נפש?
ישראל אייכלר: ! אז זה לא עניין אישי או אנושי, זה פשוט עניין יותר ציבורי-כללי שפשר לפתור אותו.
ישראל אייכלר: עכשיו רשות הדיבור למר יוסף בקנרוט, חבר העירייה בבקשה.
ישראל אייכלר: יש מה להוסיף?
ישראל אייכלר: אם לא זה הכי טוב.
יוסף בקנרוט: אין הרבה מה להוסיף, רק הסבל הזה שהיא תיארה ושתיאר ראש העיר, זה לא להאמין.
יוסף בקנרוט: גם אני בחול המועד הזה, אף על פי שאני חבר עירייה בסך הכל ולא אחראי על התחבורה, גם כן ידעו במשפחה שאם הלילה לא היו טלפונים, אז בעיות קטסטרופליות לא היו היום ברחוב.
יוסף בקנרוט: וזה אל נראה לי, זה בכלל לא מוסרי, ולא נראה לי בכלל שכל פעם כשנעבור בעיר או בכל מקום התכנסות אחר, אנחנו – זה פשוט גם סבל לא יתואר.
יצחק פינדרוס: הוא לא נמצא פה, אני רק אוסיף מילה אחת, לא נמצא פה חבר הכנסת פרוש.
ישראל אייכלר: אני הזמנתי אותו, הוא אמר שהוא צריך להגיע.
יצחק פינדרוס: ערב חג, ראש השנה, הרב רובינשטיין היה באומן.
יצחק פינדרוס: אני מקבל טלפון שעה וחצי לפני החג, מאיר פורוש מתקשר.
יצחק פינדרוס: "מה אתה רוצה?
יצחק פינדרוס: " – "הלכתי לישון, אשתי העירה אותי" - גם אני הלכתי לישון ואשתי העירה אותי.
יצחק פינדרוס: "כן, מה הבעיה?".
יצחק פינדרוס: – "אני לא תופס את רובינשטיין, אין לי טלפון פה וביתר-תור לא עונים לי, יש אנשים בתחנה, מה עושים?
יצחק פינדרוס: התקשרו אליי הביתה, מה עושים?
יצחק פינדרוס: תמצא לי פתרון?!".
מאיר רובינשטיין: רק מה שאתה אומר, אני נסעתי עם פלאפון פתוח לאומן.
ישראל אייכלר: אני לא רוצה פה רב שיח, באמת.
משה גפני: אולי נפסיק לבכות פה אחד על כתפי השני ונתחיל לשמוע מה הפתרונות?
ישראל אייכלר: תכף, תכף, אני רק רוצה עוד לאפשר לפונים, יש פה רק עוד שני פונים, לא יש יותר פונים.
ישראל אייכלר: אני רק רוצה לומר שאני עובר ברחוב שמואל הנביא בחג עם המשפחה ברחוב שמואל הנביא איפה שמרוכזים המוני צאן אדם, אז אמרתי לאשתי שאני נוסע במסלול השמאלי, כי אני מתבייש לבוא עם מכונית של כנסת מול אנשים שעומדים עם עגלות ותינוקות.
ישראל אייכלר: בושה וחרפה שאנחנו שליחי הציבור שלהם לא יכולים לעשות דבר כל כך פשוט שבכל מקום בארץ שהתחנה כמעט ריקה עומדים שניים-שלושה אנשים כמה דקות.
ישראל אייכלר: אז עכשיו, מנחם פיש הוא רכז הלשכה המשפטית שחלק גדול מחבילת התלונות שיש לי היא ממך בטח, נכון?
ישראל אייכלר: , אז בבקשה, תן את מה שעוד לא אמרו.
ישראל אייכלר: מה שאמרו אנחנו שמענו.
מנחם פיש: האמת היא שאני בא לחזק את אותם אלה שדיברו והעבירו את הכאב שלהם.
מנחם פיש: האמת היא שאין כל כך הרבה מה להוסיף בפרט שהעניין הוא ברור עד כמה שמי שמקבל את כל החומר שכתוב בתלונות, יש כאלה אפילו שהעברתי ליפעת הבוקר הזה כמדומני מעל מאה וחמש-עשרה, מאה ועשרים.
מנחם פיש: קיבלנו מעל מאה וחמש עשרה פקסים היום, עמודים.
מנחם פיש: מה שחשוב לומר שכל המכתבים האלה שנשלחים אנחנו שולחים, רוב הדברים שאנשים כותבים ומנסים להבהיר את הנושא שהם פשוט לא עומדים, מה שהם צריכים פשוט לעשות, לעמוד בלוח-זמנים, לעשות את כל העבודה שלהם, למעשה לא עומדים בכלל בדבר הזה, וזה רוב הדברים.
ישראל אייכלר: זה רק בשעות צפיפות?
מנחם פיש: לא, זה כל היום.
מנחם פיש: במשך כל היום.
מנחם פיש: בשעות הבוקר, בשעות אחר הצהריים, אין אף יום שבו אין ממש ...
קריאה: גם בקווים הלא מוגנים?
מנחם פיש: גם בקווים הלא מוגנים.
מנחם פיש: זאת הבעיה שגם בתוך העיר.
מנחם פיש: אחד הדברים שזאב אמר שהוא טוען שהרכבים הממוגנים.
מנחם פיש: אם יש לך בעיה ברכבים הממוגנים, למה קו לבני-ברק, למה קווים לבית-שמש?
מנחם פיש: למה בקווים הפנימיים יש בעיות?
מנחם פיש: למה בשעות הבוקר כל פעם אני שומע אנשים שמדברים ומספרים שאנשים נדחסים לתוך אוטובוסים בשעות הבוקר בפרט, תלמידים אמורים לעבור ממקום למקום לבתי החינוך שלהם.
מנחם פיש: עוברים לכל המקומות.
מנחם פיש: הם לא עומדים בעומס, אוטובוסים לא מגיעים.
מנחם פיש: כל הזמן יש תקלות חוזרות ונשנות.
מנחם פיש: אוטובוסים לא תקינים בכלל.
ישראל אייכלר: תכף נשמע על האוטובוסים עצמם, אבל בואו נשמע קודם את עורך הדין עקיבא סיליבצקי.
ישראל אייכלר: ראיתי מכתבים שאתה מבקש מכרז.
עקיבא סיליבצקי: כן, גם היועץ המשפטי לממשלה פנה ליועץ המשפטי של משרד התחבורה ומנכ"ל משרד התחבורה.
ישראל אייכלר: עכשיו, אתה ידעת שנחתם הסכם.
עקיבא סיליבצקי: אני ידעתי על כך מאתמול.
ישראל אייכלר: עד אתמול לא ידעת שנחתם הסכם?
עקיבא סיליבצקי: אני לא קיבלתי אף תשובה למכתבים שלי.
עקיבא סיליבצקי: אני ביקשתי אחד מהשנים.
עקיבא סיליבצקי: או שייצאו במכרז שפי דעתי מתחייב על פי דין במקרה הזה, או שאם מחליטים לא לצאת במכרז שיודיעו לי, שאני אדע מה לעשות.
עקיבא סיליבצקי: אם צריך ללכת לבית משפט, אני אלך לבית משפט.
עקיבא סיליבצקי: עכשיו, מכיוון שאני בעצם מייצג עירייה, ומדובר ברשות ציבורית, מדובר במשרד ממשלתי, אני צריך בעצם אישור של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת ללכת איתם לבית משפט.
עקיבא סיליבצקי: אני לא קיבלתי שום תשובה.
עקיבא סיליבצקי: אגב, החוזה המקורי גם לא נמצא בידי העירייה, ואני חושב שזה דבר שאי אפשר להבין אותו.
ישראל אייכלר: הרי אצלנו יש את זה.
ישראל אייכלר: זה הגיע אתמול ללשכת שר התחבורה.
עקיבא סיליבצקי: אני חושב שאנחנו צריכים לקבל כאן הסבר, למה לא נעשה מכרז לדבר הזה.
עקיבא סיליבצקי: יש כאן חוזה שנחתם - - -
ישראל אייכלר: אני לא יודע אם זה כל ההסכם.
עדה וייס: זה לא כל ההסכם.
עדה וייס: זה רק החלק התפעולי.
ישראל אייכלר: למה לא קיבלנו את כל ההסכם?
עדה וייס: יש חלק כספי-כלכלי, שזה סוד מסחרי.
עקיבא סיליבצקי: אפשר היה למחוק את המספרים, כי לא זה מה שחשוב לנו.
ישראל אייכלר: מה שהם עשו, קיבלתי את ההסכם היותר ...
עקיבא סיליבצקי: התפעולי זה חלק מכר שאפשר למחוק את המחירים ולפרסם אותו.
עקיבא סיליבצקי: עכשיו – צריך להבין.
עקיבא סיליבצקי: מכרז לא נועד אך ורק כדי ליצור שוויון ומתחרים, שזה עניין חשוב כלעצמו.
עקיבא סיליבצקי: אלא הוא יוצר מצב שבו ההצעות משביחות אחת את השנייה, אתה מקבל את התוצאה הכי טובה כתוצאה ממכרז.
עקיבא סיליבצקי: היינו מצפים שיתקיים מכרז שיהיו בו תנאים מינימליים אחרי התייעצות עם העירייה, מה הדרישות שלהם במכרז הזה.
יעקב מרגי: מישהו שאל אותך על סקר צרכים?
יעקב מרגי: מישהו ממשרד התחבורה גם התעניין על סקר צרכים?
עקיבא סיליבצקי: כן, כן.
עקיבא סיליבצקי: נעשתה עבודה, אבל לא היו החלטות ...
ישראל אייכלר: מה שאמרה היועצת המשפטית יכול להתייחס רק לגבי החישובים המספריים שבין החברה לבין משרד התחבורה, הסובסידיות וסכומים כספיים.
עקיבא סיליבצקי: את זה אפשר למחוק בשקט.
ישראל אייכלר: שגם זה לדעתי, כמה שאני למדתי באזרחות, זו זכותה וחובתה לבקר את משרד התחבורה.
יעקב מרגי: יש היום את חופש המידע.
יעקב מרגי: כל אזרח בעבור תשלום מקבל את זה.
עדה וייס: לא מקבל מידע מסחרי.
יעקב מרגי: אתם תצטרכו לשכנע את בית המשפט טוב-טוב שזה מידע של - - -
ישראל אייכלר: אבל יש בזה משהו אחר.
ישראל אייכלר: נחום גבאי אמר את זה בתחקיר של הגברת יפעת שי, שבהתאם לתקנות התעבורה ראשי משרד התחבורה להעניק זיכיון להפעלת שירותי תחבורה ציבורית אף ללא קיום מכרז.
ישראל אייכלר: המסקנה השניה זה שההסכם ...
ישראל אייכלר: אני מדבר עכשיו מבחינה ציבורית, כי מבחינת החוק אני מניח שאתה יודע ושלא עשית משהו בלתי חוקי, אבל מבחינה ציבורית, עשרת אלפי ם אנשים להחליט ביניהם על מונופול מבלי לשאול אותם ואת ראש העיר, זה לא נשמע סביר בכל – מה שנקרא – האדם הסביר בבית המשפט.
עקיבא סיליבצקי: אני רוצה גם להוסיף ולומר – יש חוק מכרזים שחל במדינת ישראל.
עקיבא סיליבצקי: מעבר לחוק היבש, יש חובה של עריכת מכרזים על כל גוף ציבורי, הרי לא יעלה על הדעת שגוף ציבורי שנותן זיכיון כזה על כאלה סכומים, יכול להתקשר בלי מכרז, בלי שתהיה תחרות בין האנשים, כשכל אחד – לא במקרה הספציפי הזה, יכול באמת לתת את החוזה למי שהוא יכול, ולמי שהוא חושב ורוצה, ובשביל זה מספיקה פסיקה אחת, וגם כאשר חוק עריכת המכרזים לא חל, חייבים מכרז
ישראל אייכלר: תמיד חייבים לעשות מכרז?
עקיבא סיליבצקי: בוודאי שחייבים.
עקיבא סיליבצקי: חוק המכרזים לפי דעתי הוא רק מ-1992, ומה היה מאז שהקימו את המדינה – לא עשו מכרזים?
עקיבא סיליבצקי: כן עשו מכרזים, כי בית המשפט חייב.
עקיבא סיליבצקי: כאשר מדובר בכספי ציבור, ומדובר בעניין לציבור, חייבים לעשות מכרז.
עקיבא סיליבצקי: עכשיו, כפי שהתחלתי להגיד, למכרז יש שתי מטרות.
עקיבא סיליבצקי: קודם כל יש מטרה שכספי הציבור, באמת, לא יחולקו למקורבים, אלא באמת מי שראוי לקבל יקבל, ותהיה שוויוניות, אבל יש עניין אחר, וזו התחרותיות.
עקיבא סיליבצקי: כשעושים מכרז, בהחלט קובעים תנאים שעליהם המתמודדים השונים, לא המתמודדים – שההצעה הטובה ביותר תזכה.
עקיבא סיליבצקי: מהי ההצעה הטובה ביותר?
עקיבא סיליבצקי: זה לא חייב להתבטא רק בכסף.
עקיבא סיליבצקי: זה יכול גם להתבטא במספר אוטובוסים ושעות נסיעה וטיב השירות.
עקיבא סיליבצקי: כל הדברים האלה מתחייבים, והיה מתחייב שיתקיים מכרז, כדי שגם בנתונים האלה תתבצע תחרות, כדי שבאמת תושבי ביתר יקבלו את השירות הטוב ביותר.
עקיבא סיליבצקי: זה דבר שלא נעשה.
עקיבא סיליבצקי: אנחנו עדיים לא קיבלנו תשובה למכתב שלי.
עקיבא סיליבצקי: בעצם נעשה כאן איזה משהו, אני רוצה באמת להתבטא בזהירות, נעשה משהו מאחורי הגב.
עקיבא סיליבצקי: פתאום להודיע לנו אחרי חודש-חודשיים שלא מתכוונים לעשות מכרז?
עקיבא סיליבצקי: לא, לא הודיעו כלום, ואנחנו פתאום צריכים לשמוע מפה-לאוזן שנחתם חוזה.
עקיבא סיליבצקי: זה דבר שלא יעלה על הדעת.
משה גפני: אדוני היושב ראש, הייתי רוצה לשאול שאלה אם אפשר.
משה גפני: אני מבקש מר גבאי ומר שנלר לדעת ...
ישראל אייכלר: יש גם את היועצת המשפטית של משרד התחבורה.
משה גפני: אה, בסדר, אני מבקש לשאול אתכם אם מפריטים את התחבורה הציבורית.
משה גפני: עושים מכרז בכל המקומות, ברוב המקומות, יוצאים למכרז של תחבורה ציבורית ועושים חוזים עם החברות האלו.
משה גפני: יש איזה שהוא קו אדום שלכם כמשרד התחבורה שאתם אומרים – עד כאן, יותר החברה שמפעילה נניח בקרית-שמונה, יותר היא לא מפעילה את התחבורה בגלל שהיא לא עומדת בתנאי סף?
משה גפני: יש מושג כזה?
נחום גבאי: מה זה תנאי סף?
משה גפני: תנאי סף זה שתושבי קריית-שמונה אינם יכולים לנסוע ...
נחום גבאי: זה לא הקריטריון.
נחום גבאי: תראה, אנחנו מפריטים מונופול קיים.
משה גפני: מר גבאי.
משה גפני: אני מבהיר את השאלה שלי.
משה גפני: הרי אתם משרד ממשלתי.
משה גפני: הממשלה עושה מהפכה בתחבורה הציבורית.
משה גפני: שלא יהיו מונופולים.
משה גפני: התנאי הראשון הוא שירות לנוסע.
משה גפני: האם יש קו אדום שבו אתם עוצרים את החברה?
משה גפני: יותר לא נוסעים – מבחינת שירות לציבור?
נחום גבאי: בוודאי שיש קו אדום.
נחום גבאי: אם החברה לא מתפקדת, תנאי הרשיון שלה, מחפשים חלופה, מביאים מישהו אחר.
משה גפני: אתם לא חברה כלכלית.
משה גפני: אתם משרד ממשלתי.
משה גפני: יש תנאי רשיון ומכרז והכל בסדר.
משה גפני: כולם עומדים בתנאי הרשיון.
משה גפני: האם יש מצב שמשרד התחבורה מתערב ואומר – מכאן ואילך אתם לא יכולים לנסוע, משום שאינכם נותנים את השירות?
נחום גבאי: היו מקרים כאלה, סיכמנו על אחוזים עם משרד ה...
משה גפני: איפה היו מקרים כאלה?
נחום גבאי: אגד.
נחום גבאי: סיכמנו עם משרד האוצר כמה אחוזים מהנפח הכללי של חברת אגד שהוא מונופול גדול .
ישראל אייכלר: אולי תאמר את האמירה שלך במקום לחזור על השאלה.
משה גפני: לא, אין לי אמירה, יש לי שאלה.
משה גפני: משרד התחבורה אינו גוף כלכלי.
משה גפני: משרד התחבורה מייצג אותי כחבר כנסת.
משה גפני: תפקידך, אתה באת לכנסת וביקשת אישור לתת הפרטה, וקיבלת את זה.
משה גפני: ואמרתם – משרד התחבורה – אני לא מדבר על השר שיטרית, אני מדבר השרים הקודמים, אמרו – אנחנו כך נייעל את השירות.
משה גפני: אני עוד זוכר ישיבה שהיתה עם הרב יצחק לוי ביום - - -
נחום גבאי: גם הוא אמר לי את זה כשהעליתי חוקי עזר לשר האוצר, לעשות הפרטה בבאר-שבע.
משה גפני: או.קי., בסדר גמור.
משה גפני: אני שואל – האם יש מצב שבו משרד התחבורה אומר – השירות לציבור לא ניתן.
משה גפני: עומדים בתנאי הרשיון, השירות לציבור לא ניתן.
משה גפני: אני לא מדבר על מה שאמרה הגברת רובינשטיין.
משה גפני: אני מדבר על המציאות הזאת שכולנו מקבלים תלונות באופן החמור ביותר, שאין תחבורה ציבורית בביתר.
משה גפני: האם יש מצב שאתם תתערבו ותגידו "סוף"?
משה גפני: יש מצב כזה, או שתגידו- כולנו ראש קטן?
נחום גבאי: יש מצבים כאלה, למה לא.
משה גפני: אני שואל – האם המצב הזה הגיע?
נחום גבאי: אני חושב שלא.
נחום גבאי: אנחנו חושבים שלא.
משה גפני: מה צריך לקרות כדי שזה יקרה?
משה גפני: אנחנו נארגן לך את זה.
משה גפני: מה צריך לקרות כדי שתעשו את זה.
משה גפני: הבעיה היא רק שאני עוד לא התערבתי.
משה גפני: כשאני אתערב, אז הכל יהיה מאורגן לגמרי.
נחום גבאי: זה רק חלק.
נחום גבאי: אתה חושב שזה תורה מסיני?
נחום גבאי: אנחנו מקבלים את כל התלונות.
נחום גבאי: חלק מהתלונות גם לא קבילות עלינו.
משה גפני: מה צריך לקרות כדי שתעצרו את החברה?
נחום גבאי: מה שיקרה, אם הוא לא ייתן את השירות לגמרי.
נחום גבאי: אם הוא לא יספק אתכם מאה אחוז.
נחום גבאי: השירות הוא לקוי יחסית.
נחום גבאי: הליקוי הזה הוא – את הליקוי הזה צריך לתקן, וזה מה שאנחנו עושים.
נחום גבאי: יחד עם החברה, מחייבים אותה להביא יותר אוטובוסים, לשפר.
משה גפני: אם אדם מחכה שעתיים לאוטובוס?
נחום גבאי: אין דבר כזה שעתיים לאוטובוס.
נחום גבאי: מעולם לא היה דבר כזה.
משה גפני: ! אני שואל שאלה.
משה גפני: אבל לא ביקשתי עובדות.
נחום גבאי: חבר'ה, אני עוקב יום-יום אחרי החברה הזאת.
נחום גבאי: זו חברה שעוקבת ובודקת ...
משה גפני: מר גבאי, בוא נדבר ברצינות.
משה גפני: אני לא אתערב בנושא שלעובדות – אני לא מכיר את העובדות.
משה גפני: אני שואל – האם יהיה מצב של פעם אחרי פעם, שאני אביא לכם את זה, לא על ביתר.
משה גפני: על קריית-שמונה, על לוד, שאנשים עומדים ומחכים הרבה מאוד פעמים שעתיים לאוטובוס.
משה גפני: האם זה קו אדום מבחינתכם?
ישראל אייכלר: מר גבאי, השאלה שלך ברורה וגם התשובה שלך ברורה.
משה גפני: הוא לא נתן תשובה.
ישראל אייכלר: לא, אני אסביר לך מה ברורה.
ישראל אייכלר: הוא נצמד לסעיפים.
ישראל אייכלר: אני שואל ככה: יכול להיות שיש עיר שהתאימה לה חברה פרטית, קטנה של הורן את ליבוביץ, כשהיו לה אלף תושבים, והיא גדלה לעשרת אלפים תושבים.
ישראל אייכלר: עשרים ושבע אלף נפש, עשרת אלפים משפחות.
ישראל אייכלר: אז אולי במקרה כזה, חברה קטנה לא מתאימה, ואל הייתם צריכים לחתום הסכם.
ישראל אייכלר: אני רוצה לציין פה – אתה אמרת לתחקירנית שלנו שההסכם שנחתם עם חברת ביתר-תור לפני עשור, נחתם ללא הגבלת זמן, ובעצם החתימה כעת על ההסכם לתקופה של שש שנים, הוא כדי לאפשר בעוד שש שנים, בעתיד, בירור נוסף.
נחום גבאי: נכון.
נחום גבאי: אם היא לא תתפקד .
ישראל אייכלר: אבל בהסכם ששלחתם לי אחרי שדרשתי ממשרד התחבורה ופירסמתי בעיתון שמשרד התחבורה לא רוצה לתת לי את ההסכם, קיבלתי את ההסכם שכתוב בו במפורש – פג תוקפו של הסכם זה מהשנה – מיום ה-1.2.1997, והוא יוארך מפעם לפעם, לשנה אחת נוספת, אלא אם כן יודיע צד אחד למשנהו בהודעה מוקדמת של שלושה חודשים על רצונו להביא את ההסכם לידי סיום.
משה גפני: משרד התחבורה הודיע?
משה גפני: זה אותו משרד.
ישראל אייכלר: זו אותה הצעה של משרד התחבורה.
עדה וייס: סליחה, זה ההסכם הישן.
ישראל אייכלר: זה ההסכם הישן.
ישראל אייכלר: זה אומר שההסכם הזה לא חייב אתכם לחתום הסכם מבלי לשאול את העירייה, לחברה קטנה שלא יכולה לספק לעשרים ושלושה אלף תושבים.
זאב הורן: מי קבע שהיא לא יכולה?
ישראל אייכלר: מי קבע?
ישראל אייכלר: ערימת המכתבים.
זאב הורן: זה הכל יזום.
ישראל אייכלר: יש פה עובדה אחת לא נכונה?
זאב הורן: כן, הרבה מאוד.
יעקב מרגי: אמרו לנו את הדברים האלה באלעד-מזור: "יזום, יזום" היה מכרז, זכתה חברה, וברום השם.
זאב הורן: רוצים להחזיר אותנו חזרה לשם.
זאב הורן: למה אתה אומר את זה?
זאב הורן: זה לא נכון.
ישראל אייכלר: אגב, באלעד גם יש בעיות.
זאב הורן: כי גם שם יש חברה קטנה.
זאב הורן: זה אגד-תור, זו חברה פרטית.
זאב הורן: עשרים וחמישה אוטובוסים בסך הכל.
זאב הורן: רבותיי, אכן אני נמצא, נותן שירותים ליישוב ביתר-עילית משנת 1993.
זאב הורן: וצמחתי עם העיר, עם שני האוטובוסים הראשונים, שבאמת, ראש העיר היה שותף לחדוות היצירה הזאת.
זאב הורן: ועבדנו עם מספר תושבים באמת לא רב, עד הצרה הגדולה שהתחילה, והיא התחילה במיוחד עם הסיפור של כניסת ממוגני הירי.
זאב הורן: ואני אתייחס תכף גם לעירוניות וגם לבני-ברק.
זאב הורן: עכשיו, בכל החתונה הזאת יש מספר שותפים.
זאב הורן: ואני מסכים איתכם – זה העירייה, שניים –זה פיקוד העורף, שלוש זה משרד התחבורה, ארבע – זה התושבים, וחמש זה המפעיל.
זאב הורן: לדעתי, מי שעושה את מירב המאמצים זה המפעיל.
זאב הורן: לא תמיד בהצלחה מרובה, משום שאני רוצה רק להגיד לכם ששלושת האוטובוסים האחרונים שאיריס אישרה לי, אתה בטח יודע כמה נלחמנו כדי לקבל אותם.
זאב הורן: והם נכנסו לעבודה באחד בספטמבר, וכאילו האדמה בלעה אותם.
ישראל אייכלר: כי הגידול יותר גדול מההיצע.
זאב הורן: אנחנו בחגים, שכרנו מגוש-עציון בין עשרים לשערים וחמישה אוטובוסים ליום, מעבר לעשרים ותשעה ממוגנים, ללא פיצוי.
ישראל אייכלר: מה פיצוי?
ישראל אייכלר: אנשים שילמו, זה היה כדאי.
זאב הורן: בואו לא נפתח את העניין הכלכלי כי זה לא נכון.
ישראל אייכלר: אם זה לא כדאי, אז באמת לא צריך.
זאב הורן: זה לא כדאי, כי זה גם הרבה מאוד חופשי-חודשי.
זאב הורן: עזוב את זה.
זאב הורן: אני בא ואומר שכל הגורמים צריכים לנסות ולשנס מותניים.
זאב הורן: העירייה גם לא עשתה כלום כדי לעזור לנוסעים.
זאב הורן: ואני אתן לכם דוגמא.
זאב הורן: אנחנו זכינו במכרז והתחלנו להפעיל את קירית-אונו באחד ביולי, שישים אלף נוסעים מוסעים ביום במאה ושניים אוטובוסים שלנו, כאש מימיני אדון חגי שווייצר מנהל התיפעול, שהיה מנהל תיפעול ראשי של אגד עשרים שנה.
ישראל אייכלר: החברה שלכם ביתר-תור?
זאב הורן: לא, חברת תור – אני הבעלים שלה.
זאב הורן: אנחנו מפעילים במשותף.
זאב הורן: ולקראת הישיבה, אתמול ...
ישראל אייכלר: רגע, אני הולך להיתפס לדברים שלך.
ישראל אייכלר: אם יש לך חברה בשם "קדים", אז תביא בבקשה אוטובוסים לביתר, וגם יישאר לך.
זאב הורן: ברשותכם, תנו לי רק דקה וחצי לגמור.
משה גפני: רק דרך אגב, מה שאני רואה בעין, יכול להיות שאני טועה, שהאוטובוסים של חברת קדים הם חדשים יותר או שאני טועה?
ישראל אייכלר: כן, גם אני חשבתי על זה.
זאב הורן: אני עוד דקה אתייחס לזה.
משה גפני: לא, רק הערת ביניים, לא קשור לנושא עצמו.
משה גפני: רק תגיד אם כן או לא.
קריאה: נראה לך שכזה אוטובוס שנראה כזה טרנטלה, ייכנס לקרית אונו?
משה גפני: אני סתם שואל, אולי אני טועה?
ישראל אייכלר: תנו לזאב, אדם מדבר ברצינות.
זאב הורן: תשעים אחוז מהלבנים האלה עובדים בדן ובאגד בתל אביב אם לא אכפת לך, מודל 1994, ארבע-מאות-חמישים של אגד.
זאב הורן: תשעים אחוז מהאוטובוסים של אגד הם כאלה.
ישראל אייכלר: ולכן התל-אביבים לא נוסעים באוטובוסים.
משה גפני: דן החליף כמעט שמונים אחוז מהצי.
זאב הורן: את המעט שיכולתי לקבל, את התמיכה של העירייה, כגון מסוף תפעולי שבאור יהודה ובקריית אונו ראש העיר יצא מגדרו, ריבון העולמים, יצא מגדרו.
זאב הורן: יום ולילה כדי לתת לנו מסוף לטובת התושבים.
זאב הורן: הוא עשה את הכל: שמסוף, חניה, כלום! ואנחנו עכשיו חונים בתלפיות, באגד, כי בפעם האחרונה הייתה כאן סערה די גדולה שהאוטובוסים גם לא חונים במרוכז.
זאב הורן: והיום אנחנו נוסעים מביתר לתלפיות לחניון אגד לחנות את האוטובוסים, כי לא קיבלנו חניון.
זאב הורן: באלעד, מסוף – לפני שחברת אגד תור התחילה לעבוד, כבר קיבלה מסוף תפעולי.
זאב הורן: וקריית-ספר קיבלו מסוף תפעולי.
זאב הורן: בביתר שונאים את המפעיל, לא נותנים מסוף תפעולי.
זאב הורן: עכשיו רק סיפור אחרון וקטן לגבי לוחות הזמנים.
משה גפני: יש מתחים ביניכם?
ישראל אייכלר: במשך השנים נוצר ...
זאב הורן: כן, כן.
זאב הורן: במשך השנים מזכיר העירייה אמר – אנחנו חברה כלכלית, אנחנו רוצים להפעיל תחבורה ציבורית.
זאב הורן: עוף מפה החוצה.
זאב הורן: המנכ"ל.
זאב הורן: עכשיו אני אומר דבר כזה: תראו – אף אחד בשולחן הזה לא ילמד אותי לנהל תחבורה ציבורית.
זאב הורן: אנחנו מנהלים תחבורה ציבורית גם בארץ וגם בחוץ לארץ מצויין, ארבע חברות בחו"ל.
יעקב מרגי: יכול להיות שאתה לא יודע להפעיל תחבורה ציבורית עם חרדים.
ישראל אייכלר: לא, לא .
ישראל אייכלר: זה לא בגלל זה.
יעקב מרגי: לא, לא בגלל שהם חרדים.
יעקב מרגי: בגלל המבנה של האוכלוסייה.
זאב הורן: סליחה, אני לא הפרעתי לך לדבר.
זאב הורן: בערב חג הלוח זמנים היה צריך להסתיים בין 14:00-15:00.
זאב הורן: הזמנו עשרים ושלושה אוטובוסים מגוש עציון לשקט הנפשי שלנו.
זאב הורן: בעשרים לשתיים (13:40) מתקשר אליי חגי – זאב טעיתי, הזמנתי יותר מדי אוטובוסים, יעלה לך כסף.
זאב הורן: אמרתי לו – עבר בשלום?
זאב הורן: אמר לי – עוד עשרים וחמש דקות.
זאב הורן: בשתיים ורבע כל התחנות היו מלאות.
זאב הורן: כל התושבים רצו לנסוע באוטובוס האחרון.
זאב הורן: הוא הוסיף עוד שלושים ושמונה אוטובוסים, והאוטובוס האחרון יצא בשלוש וחצי (15:30).
זאב הורן: רבותיי – לזה אתם קוראים תחבורה ציבורית?
משה גפני: זה קורה כבר ארבע עשרה שנה.
זאב הורן: אבל אנחנו, אין לנו ...
זאב הורן: יש לנו עשרים ותשע ממוגנים, אתם רוצים ששלושת אלפים איש יידחסו לתוכם.
זאב הורן: תן לי בבקשה, תעזור לי, תגיד לי מה לעשות.
ישראל אייכלר: אתה יודע שאגד הוציא באמצע הלילה חמש עשרה אוטובוסים, לא בגלל שאגד יותר טובים.
זאב הורן: אבל לא ממוגני ירי.
זאב הורן: שאני אספר לך שהזעיקו את המפקח על התחבורה באמצע החג כי אגד פישל בכל הקווים ממוגני הירי?
זאב הורן: אז אני אספר לך את זה.
זאב הורן: אני אומר רגע – רבותיי – לגבי המכרז אני לא רוצה להגיב – אל"ף, כי הפורום גדול מדי, ובי"ת – לי היה הרבה יותר נוח להיות בלי מכרז.
זאב הורן: הרבה יותר נוח.
זאב הורן: בסוף היום הייתי מקבל הרבה מאוד כסף, אם היו מפנים אותי אחרי חצי שנה.
מאיר רובינשטיין: לי היה הרבה יותר קל לעבוד בעירייה בלי בחירות.
זאב הורן: סליחה, אדון מאיר רובינשטיין, אתה צודק.
זאב הורן: אבל זה לא אותו דבר.
מאיר רובינשטיין: בזה אנחנו שותפים.
זאב הורן: מה לעשות שזה לא אותו דבר?
זאב הורן: האוטובוסים שישנם, האוטובוסים הממוגנים, משרד הביטחון ומשרד התחבורה החליטו שצריך להשתמש באוטובוסים האלה חמש עשרה שנה.
זאב הורן: זאת לא החלטה שלי – אני מוכן להחליף אותם כל ארבע שנים.
זאב הורן: זו החלטה של משרד הביטחון, משאג האוצר ומשרד התחבורה.
זאב הורן: רבותיי, אני נורא מצטער, זה מה יש, זה מה קיים, אני צריך לכרוע ברך על הרצפה כדי לקבל אוטובוס נוסף.
זאב הורן: אני מתחנן כבר חודשיים לעוד ארבעה אוטובוסים ממוגנים.
זאב הורן: אין תקציב ל-2004.
זאב הורן: הסכמתי לממן את האוטובוסים מכיסי עד 2005.
זאב הורן: אין תקציב עדיין עד 2005.
ישראל אייכלר: למה הסכמת להסכם של שש שנים נוספות אם המצב הוא כל כך קשה?
זאב הורן: המצב לא קשה בעיניי.
זאב הורן: יש פה אדם, אין מה לדבר, הוא שלושים שנה בענף התחבורה הציבורית.
זאב הורן: הפעיל את כל אגד, יגיד לכם אם הוא יודע על תחבורה ציבורית או לא.
ישראל אייכלר: אני רוצה לשמוע פתרונות.
זאב הורן: או.
זאב הורן: קי.
זאב הורן: , החגים האלה, ורמת האוכלוסייה, מה גם שהמינוע שלנו ורמת ההוצאות שהוצאנו על גוש-עציון, אני חושב שמגיע לנו ציון מאה.
זאב הורן: אני חושב שמגיע – וזה היה חג קשה מאוד רבותיי.
זאב הורן: בשתיים בלילה כשהתחנות התמלאו ובשלוש ועשרים הפסקנו לעבוד, זה נס.
זאב הורן: זה לא כל חברה יכולה לעשות.
זאב הורן: לא ממוגני ירי.
משה גפני: זה נכון, אדוני היושב ראש.
ישראל אייכלר: אני בוודאי לא הייתי יכול לעשות את זה, בגלל זה לא הייתי ניגש למכרז.
משה גפני: יש רק בעיה אחת קטנה שהנושא של החגים האחרונים לא תוכננו ברגע האחרון, זאת אומרת – תכננו אותם כבר לפני חמש שנים.
ישראל אייכלר: שיש חגים?
משה גפני: שיש חגים.
משה גפני: זאת אומרת – בשמחת תורה השנה, לא החלט עליה בראש השנה.
משה גפני: הוחלט עליו כבר לפני חמש שנים.
ישראל אייכלר: אבל היו לו מספיק אוטובוסים לפני חמש שנים.
משה גפני: אבל גם בשנה שעברה הוא ידע שנוסעים באוטובוסים האלה.
משה גפני: שיגיד שאין לו יכולת.
זאב הורן: למה כולם יוצאים בשתיים ורבע?
משה גפני: כי ככה הם רוצים.
זאב הורן: אבל זה אוטובוס אחרון, מה זה ככה הם רוצים?
משה גפני: אבל זה היה בשנה שעברה גם.
זאב הורן: אז מה?
משה גפני: אתה שכנעת אותי מאה אחוז.
משה גפני: תאמין לי, אני בצד שלך.
משה גפני: אבל אני אגיד לך ...
זאב הורן: אבל למה אתה ציני.
משה גפני: כי ככה נולדתי.
משה גפני: חוץ מזה אני ציני מפעם לפעם, ועכשיו אני רציני.
משה גפני: אז אני רוצה להגיד לך שהיות ויש לך ניסיון והיות ואתה מפעיל גם בארץ וגם בעולם קווים באופן מצוין, ואני יודע שזה קווים חדשים וכולי.
משה גפני: אתה יכול לבוא ולומר, ובעיקר להיות כנה עם עצמך.
משה גפני: התושבים שם, אתה לא נותן להם ציונים, אבל יש להם בעיה שכלית.
משה גפני: הם החליטו כל השנים לנסוע בערב חג באוטובוס האחרון.
משה גפני: אין לי יכולת מבחינת ממוגני ירי ומשרד התחבורה ומשרד הביטחון ומשרד האוצר, שלא נותנים לי אישורים, אין לי יכולת להסיע אותם.
משה גפני: מותר לך להגיד את זה בכנות?
זאב הורן: אז מישהו אחר יסיע?
ישראל אייכלר: בלי מונופולים.
ישראל אייכלר: יהיו חברות פרטיות שיעשו עסקים בערבי החגים.
משה גפני: ולא יהיה לך כאב ראש, זה הכל.
משה גפני: כל מה שאמרת – שכנעת אותי, אני בצד שלך.
זאב הורן: אם היית בצד שלי, הכל היה נראה אחרת.
משה גפני: רגע, אני עוד לא החלטתי באיזה צד אני, עכשיו החלטת לשגע אותי לגמרי.
משה גפני: אני אומר לך ...
זאב הורן: גם אני הייתי לרגע ציני.
משה גפני: בסדר, אבל אתה המפעיל, ואם אני הייתי המפעיל, אני כבר הייתי בוכה עכשיו.
משה גפני: הכוונה שלי היא, שברגע שאתה מפעיל כל כך הרבה שנים את התחבורה הציבורית בביתר-עילית, אתה מכיר את התושבים, אתה מכיר את האינטרסים, אתה מכיר את האנשים, אתה מכיר את החולשות ואת המעלות.
משה גפני: מותר לך בכנות לבוא למשרד התחבורה ולהגיד – רבותיי – אני ביום רגיל יכול להביא כך, אני בערב חג יכול להביא אחרת, יש שמה תושבים שאני לא יודע למה , הם נוסעים רק בקו אחרון, אני צריך להעביר אותם סדרת חינוך, כל זמן שאני לא משרד החינוך, אני מפעיל, אתה צריך לספק להם את התחבורה.
משה גפני: אתה לא יכול?
משה גפני: תאמר את זה!
זאב הורן: גם אחר לא יכול.
משה גפני: אחר לא יכול זו לא בעיה שלך.
זאב הורן: אתה צודק.
משה גפני: תלך לבחירות בביתר-עילית, אולי עוד תקבל את זה.
זאב הורן: עכשיו אני אשאל אותך שאלה, אני מאוד רציני.
זאב הורן: קו תל-אביב קריית-שמונה, ב-14:30 נסגר.
זאב הורן: נוסע שמגיע ב-15:00, הוא נוסע בתחבורה הציבורית?
משה גפני: אז צריך לתגבר את המסוף.
משה גפני: אני עונה לך תשובה חד משמעית.
משה גפני: אני עונה לך בכן ולא.