GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איריס גינצבורג: בקיצוץ האחרון, שהושת על כל משרדי הממשלה באופן רוחבי של 10%, קיצצו בסך הכל 300,000 ₪, וזה ודאי לא 10%.
איריס גינצבורג: יש איזו תוכנית התייעלות בנושא צמצום ואיחוד לשכות, שכבר החלה להתבצע על-ידי שירות התעסוקה.
איריס גינצבורג: זה תוצאה של הסכם שנחתם במשרד האוצר, ויש עוד מה לעשות.
ישראל אייכלר: יש אפשרות שתבטלו את הגזרה הזאת, של התייצבות בלשכות, לפחות לחדשים?
איריס גינצבורג: מדובר בשינוי חוק.
אהרון חוטובלי: יש מטלות חדשות.
אהרון חוטובלי: אמורים להגיע 60,000 איש.
אהרון חוטובלי: אפילו הביטוח הלאומי לא יודע כמה אנשים יגיעו ללשכות התעסוקה.
אהרון חוטובלי: אבישי הציג את התוכנית.
אהרון חוטובלי: איך אפשר לשלוח את העובדים לקרב הזה, ועוד אין תוכנית – איך יעשו, איפה יעשו ומה יעשו.
איריס גינצבורג: במסגרת שינויי החקיקה נדרשים מי שהוגדר עד שינוי החקיקה בלתי-ניתן להשמה, יידרש להתייצב בשירות התעסוקה, אבל פה שר הרווחה צריך להוציא כללים, שלפיהם ההתייצבות הזאת תיעשה בהדרגה.
איריס גינצבורג: זאת התייצבות שהיתה אמורה להתחיל בתחילת השנה במנות של רבע.
איריס גינצבורג: זה לא החל, זה אמור להתחיל עכשיו.
ישראל אייכלר: לשר הרווחה יש אפשרות לדחות את זה בכמה חודשים?
איריס גינצבורג: לא ניתן לדחות את זה.
איריס גינצבורג: זה היה אמור כבר להתבצע, אך הוא יוכל לווסת- -
ישראל אייכלר: הוא יכול גם להחליט שלשכות הרווחה והביטוח הלאומי יכולים לקבל את האנשים האלה, או זה חייב להיות לשכות התעסוקה?
איריס גינצבורג: עד כמה שידוע לי, זה דורש שינוי בחקיקה.
יעקב ניזרי: הסמכות לוויסות קבלת קהל היא סמכות של מינהל שירות התעסוקה.
יעקב ניזרי: דוגמה חיה; בסניף אשדוד היו באחרונה בעיות קשות מאוד של אלימות, ולאור הנתונים שהגיעו לירושלים אפשרתי ויסות והורדת תדירות ההתייצבויות.
יעקב ניזרי: זה מקל בצורה מאוד מינורי על הבעיה, אבל הסמכות לוויסות ותדירות קבלת קהל היא סמכות של שירות התעסוקה גרידא.
ישראל אייכלר: נסכם את הדיון; הוועדה מבקשת תוכנית מפורטת מלשכת התעסוקה לגבי היערכותה לגבי המסות החדשות של האנשים שצריכים להגיע.
אבישי בניש: חשוב שזה יוגש עד 3 באוגוסט, אז האנשים אמורים להתחיל להגיע.
יעקב ניזרי: אני יכול לענות פה בצורה מאוד מצומצמת, מה הדוגמאות שלנו מבחינת ההיערכות.
יעקב ניזרי: אעביר לך את הנתונים בכתב.
ישראל אייכלר: הוועדה מבקשת שלשכות התעסוקה יוציאו חומר ועלוני הסברה, שיחולקו בלשכות בכל הארץ בשפות נוספות מעבר לעברית – ערבית, רוסית, אולי גם אמהרית - שיהיה רשום בהן כתובות וטלפון של פניות הציבור ללשכות התעסוקה, שאנשים יוכלו לפנות אליהם.
ישראל אייכלר: אנחנו קוראים למשרד האוצר להקצות תקציב לשירות התעסוקה על-מנת שיוכל להתמודד עם עומס העבודה שהוטל עליו, ולשפץ את המבנים שעדיין צריכים שיפוץ.
ישראל אייכלר: אנחנו מבקשים גם להוציא מזכר פנימי לעובדים, כדי לחדד את תודעת השירות, במיוחד לאור העומס הצפוי בחודשים הקרובים.
ישראל אייכלר: אנו פונים לביטוח הלאומי, לקרן לפרויקטים מיוחדים, שיקצו תקציבים למיזוג וריהוט בסיסי בלשכות התעסוקה לאנשים הפונים ולעובדים.
אהרון חוטובלי: יהיה כל כך הרבה, שלא יהיה איפה להניח.
ישראל אייכלר: אני חוזר; אנחנו מבקשים מהקרן לפיתוח שירותי נכים שיקצו תקציב לשיפור נגישות הנכים ללשכות התעסוקה.
ישראל אייכלר: אנו מבקשים ממשרד האוצר וממשרד הרווחה לחוקק או לסדר תקנות, שהפונים החדשים, לפחות, יוכלו לפנות לסניפי הביטוח הלאומי או ללשכות הרווחה, ולא לשירות התעסוקה בלבד.
ישראל אייכלר: הוועדה מבקשת מלשכות התעסוקה לטפל בחירשים בדרך של פקסים ובדרך שיוכלו להבין.
ישראל אייכלר: אנו רושמים היענות של סמנכ"ל שירות התעסוקה, שאכן ייערך לעניין הזה של החירשים.
ישראל אייכלר: אנחנו מבקשים גם משר התעשייה ומשר הרווחה להכין את הכללים שנקבעו לגבי היחס והצרכים של האנשים עם מוגבלויות.
ישראל אייכלר: צהרים טובים, אנחנו פותחים את הישיבה בנושא קידום וטיפול בילדים אוטיסטים.
ישראל אייכלר: אני רוצה לפתוח ולספר לכם משהו שקרה לי אישית.
ישראל אייכלר: לפני כמה שבועות הוזמנתי על ידי ארגון "רפואה וחיים".
ישראל אייכלר: הם לוקחים ילדים אוטיסטים מהבית של ההורים להוציא אותם לסוף שבוע.
ישראל אייכלר: הן שוכרים מקום, לוקחים את הילדים עם מתנדבות מהסמינרים, ומעסיקים את הילדים האלה, כדי שלהורים תהיה חופשה לכמה ימים.
ישראל אייכלר: הייתה שם ילדה אחת, החיים שלה ושל הסובבים אותה הם קשים מנשוא.
ישראל אייכלר: הייתי שם כמה שעות, וימים שלמים לא יכולתי להירגע מהסבל שהיא סובלת, יחד עם כל הסובבים אותה.
ישראל אייכלר: כאשר שאלתי איך ההורים עומדים 24 שעות, 30 יום בחודש, 365 יום בשנה בסבל הזה, אמרו לי שזה בדיוק מה שהציבור לא יודע.
ישראל אייכלר: לכן, כאשר הציע לי חה"כ עמרי שרון – ביוזמתו אנחנו מתכנסים היום – לדבר ולדון בנושא הזה, אמרתי לדחות את כל ההצעות האחרות שיש על סדר היום, ואנחנו מתמקדים היום בנושא הזה.
ישראל אייכלר: אנחנו שואלים שאלה אחת: איך עוזרים במשהו לילדים ולהורים האלה.
ישראל אייכלר: אני מודה שקראתי את החומר שהכינו לנו בנושא הזה.
ישראל אייכלר: יש עדיין כמה דברים שאני לא מבין מהם.
ישראל אייכלר: אני רוצה לשמוע מכם מה זאת השיטה של החינוך הזה.
ישראל אייכלר: גם אם קראתי, לא הבנתי מה ההבדל בין שיטת ABA לשיטה הקיימת היום, ונרצה לשמוע את זה מכם.
ישראל אייכלר: נעשה עכשיו סבב, כדי שכל אחד יוכל להציג את עצמו.
דגנית איתן: אני יועצת לתוכניות ABA לצוותים של גנים של אלו"ט.
גל בכר: לי יש שני ילדים עם אוטיזם, אחד בן 13, נמצא כרגע בבית ספר ABA בירושלים, כשאנחנו גרים בכפר סבא.
גל בכר: הילד השני בן 11, משולב בכיתה רגילה, בבית ספר רגיל, עולה לכיתה ה'.
דליה איציק: אני אמא לילד בן 13, משולב בחינוך הרגיל, עובד בבית בתוכנית ABA, הנמצא בשילוב בכיתה רגילה.
עמרי שרון: אם אני מבין נכון, השיטה הזאת, במקרים מסוימים, יכולה להביא למצב של עד השתלבות כמעט רגילה בחינוך רגיל ובחברה באופן כמעט מלא.
עמרי שרון: זו המטרה, זה מה שנותן את התקווה והסיכוי לפתור את העניין של העול הנורא גם של הילדים וגם על ההורים.
דליה איציק: הבן שלי משולב בליווי של מורה תומכת, הוא לא משולב לבד הוא משולב עם עזרה.
דליה איציק: הבן שלי לא יצא מאוטיזם, אבל הוא מאוד נתרם.
דליה איציק: הנושא השני שעליו אנחנו אמורים לדבר, הוא נושא השילוב, קצת בנפרד מה-ABA.
לאה שקד: אני מתנצלת על האיחור, אני באה מהבג"ץ.
איילת אייזן: אני אמא לשני ילדים, גיא בן 6 הוא אוטיסט והוא נמצא בגן ABA בתל-אביב, גן משותף של אלו"ט ומשרד החינוך.
דובי עופר: אני אבא לתאומים אוטיסטים בני 11.5.
דובי עופר: אחד משולב בחינוך הרגיל, עולה לכיתה ו', עם עזרה כמו שתיארה הגברת איציק, והשני לומד בחינוך המיוחד בבית ספר בפתח-תקווה.
ישראל אייכלר: ומאיזו שיטה אתה יותר מרוצה.
דובי עופר: זה לא עניין של שיטה, הלוואי ששני הילדים יכלו להשתלב בחינוך הרגיל, אבל ילד אחד התקדם והתפתח, והוא מסוגל לזה, והילד השני, לצערי, נשאר בחינוך המיוחד.
ישראל אייכלר: אני מבקש מחה"כ עמרי שרון לפתוח את הישיבה.
עמרי שרון: אני מציע שהגברת איתן תתחיל.
עמרי שרון: היא תוכל להסביר, וגם לכוון אותנו לראות מה אנחנו יכולים לעשות.
דגנית איתן: אני רוצה לנסות להסביר מה זה בכלל שיטת ABA, ואז נדבר על הרצף הטיפולי, מתי מתחילים ועוד.
דגנית איתן: שיטת ABA היא שיטה apply behavioral analyst, כלומר ניתוח התנהגות יישומית, שתקף למגוון גדול של התנהגויות אנושיות במגוון גדול של תחומים.
דגנית איתן: בתוכניות שאנחנו עושים, אנחנו לוקחים את העקרונות של ה-ABA ומיישמים אותם בתוכנית טיפולית אינטנסיבית, שמתמקדת בגיל הרך בעיקר, עם אפשרות להמשיך הלאה ברצף.
דגנית איתן: החשיבות היא גם באחד על אחד, וגם באינטנסיביות של השעות.
דגנית איתן: מדובר על בין 30 ל-40 בשבוע של טיפול אחד על אחד.
דגנית איתן: חלק מהעקרונות הם בנושא של שבירת מטלה לגורמים.
דגנית איתן: אנחנו לוקחים את מכלול תחומי התפקוד של הילד ומלמדים הכל.
דגנית איתן: אנחנו מסתכלים על הילד ומתייחסים למה הוא יודע, מה הוא לא יודע, איפה הוא אמור להיות מבחינת הגיל שלו והיכולות שלו, ומנסים ללמד כל מה שהילד לא יודע.
דגנית איתן: זה שפה, משחק, מיומנויות של תפקודי חיים.
ישראל אייכלר: על איזה גיל את מדברת עכשיו?
דגנית איתן: אני מדברת הכי סמוך לגיל האבחון, כיום האבחונים ניתנים בסביבות גיל שנתיים.
דגנית איתן: כלומר מדובר ממש בפעוטות, לרוב בין גיל שנה וחצי לשנתיים.
דגנית איתן: בעזרת אלו"ט התחלנו להפעיל מרכזים של מעון יום שיקומי, יחד עם משרד הרווחה, לילדים בני שנתיים, כשחוק חינוך חינם מתחיל רק בגיל 3.
דגנית איתן: חלק מהעקרונות זה לקחת כל התנהגות או כל דבר שרוצים ללמד ולפרק לגורמים, ולהתחיל ללמד את הילד הכל צעדים מאוד קטנים, תוך שימוש בהרבה חיזוקים, להעלות לו מוטיבציה.
דגנית איתן: כל הנושא של מיומנויות קשב, של ישיבה ליד שולחן, של משחק בצעצועים, של תגובה לשם.
דגנית איתן: מסתכלים על כל ילד באופן אינדיבידואלי, כי אוטיזם זה ספקטרום.
דגנית איתן: יש לנו ילדים במקומות שונים על ספקטרום, ולכן אנחנו עובדים עם כל ילד מנקודת הפתיחה שלו, מתחילים עם מה שקיים, ואת זה בונים, ועם זה ממשיכים הלאה.
ישראל אייכלר: אני רוצה להבין, ABA זה אומר שיש מטפל אישי לילד, ו-SPD זה חינוך כולל, זה ההבדל העיקרי?
דגנית איתן: SPD זו השיטה הרגילה, שקיימת היום.
לאה שקד: אין היום שיטה מקובלת, ולנסות לשים את זה כשיטה כזאת מול שיטה אחרת - - -
דגנית איתן: אין שיטה מקובלת במערכת החינוך, את מתכוונת.
דגנית איתן: יש שיטה מקובלת בעולם.
ישראל אייכלר: אקריא לכם קטע כדי שנבין על מה אנחנו מדברים.
ישראל אייכלר: אצלי כתוב כך: "גישת ה-SPD קשובה למוקדי העניין והמוטיבציה של הילד, נשענת על המצוי והטבעי, בונה על אוצר התנהגויות חברתיות והתקשרויות הקיימות, מודדות למידה דרך חוויות רגשיות משותפות.
ישראל אייכלר: " גישת ABA זה כמעט אותם הדברים, ההבדל שאני רואה הוא: "חומר הלמידה נקבע על ידי המורה המטפל, ויש תוכנית לימודים קבועה ומוגדרת" ואילו בגישת ABA: "מתמקדת בלימוד התנהגויות, מיומנויות ותכנים ספציפיים".
ישראל אייכלר: תסלחו לי שאני לא מבין כל כך מה ההבדל בין שני הדברים, חוץ מהמורה המטפל האישי.
דגנית איתן: אני אנסה להתמקד.
דגנית איתן: יש את הנושא של השיטתיות, של האינטנסיביות, של הפרוק.
דגנית איתן: אם אני רוצה שהילד יזהה את העט לעומת הבקבוק, אני מתחילה מדברים מאוד בסיסיים, והמדידה נעשית בצורה כמותית.
דגנית איתן: השיטה היא שיטה התנהגותית, ולכן קל מאוד לדעת אם 80% מהפעמים שבקשתי ממנו עט הוא נגע בעט, אני אומרת שהילד יודע מה זה עט, ואני יכולה להמשיך ללמד אותו את הדבר הבא.
דגנית איתן: הכל נעשה בבנייה של אבן על אבן כדי שהקיר לא יתמוטט.
דגנית איתן: אני לא רצה עם הרבה דברים, ואני גם לא עובדת על תחושות בטן.
דגנית איתן: אנחנו מודדים כל דבר.
דגנית איתן: התוכנית נבנית על ידי מנחה התוכנית, שזה מישהו שכבר מיומן בשיטה, בעל רקע, כשאנחנו משתמשים באנשים שיש להם רקע בתחומים שונים: של חינוך מיוחד, פסיכולוגיה ועוד.
דגנית איתן: התוכנית נבנית על רצף ההתפתחות התקין, לפי מה שילדים בגילאי שנתיים או שלוש אמורים לדעת, ואיפה הילד שלנו נמצא בהתאם לזה.
דגנית איתן: בונים תוכנית מקיפה וכוללת, כשכל ילד עובד באופן אינדיבידואלי עם צוות שלו.
דגנית איתן: הצצות כולל בין שלושה לארבעה אנשים, יש את מנחה התוכנית שמנחה את הצוות איך לעבוד עם הילד.
מזל בן דוד: את יכולה לתת דוגמה.
מזל בן דוד: למשל, איך מלמדים לזהות את האבא או האמא עם תמונה.
מזל בן דוד: איך מתחילים עם העט.
דגנית איתן: מתחילים עם מיומנויות של חיקוי.
דגנית איתן: אנחנו רואים שיש משהו מאוד בסיסי בלמידה האנושית, זה להסתכל על הסביבה וללמוד מתוך חיקוי של הסביבה.
דגנית איתן: הילדים שאנחנו בדרך כלל פוגשים, לא מחקים באופן ספונטני את הסביבה.
דגנית איתן: אני חושבת שזה משהו שכולם למדו, אני לא זוכרת כרגע ילד אחד – אני כבר 10 שנים בתחום – שלא למד לחקות.
דגנית איתן: אנחנו בגישה שזה לא שהילד לא יודע ללמוד, הוא לומד בדרך אחרת מילדים אחרים בני גילו, וזה התפקיד שלנו כמחנכים ואנשי טיפול, למצוא את הדרך של אותו ילד ללמוד.
דגנית איתן: אני מתחילה מחיקוי: תעשה כמוני.
דגנית איתן: זה כלי עבודה, ברגע שהוא יודע לעשות כמו שאני עושה אני יכולה ללמד אותו - - -
ישראל אייכלר: כשאת אומרת לו: תעשה כמוני, הוא מבין מה את אומרת?
דגנית איתן: לא, אני רומזת לו ואני משתמשת בחיזוקים.
דגנית איתן: אני יכולה להגיד לו, תעשה כמוני, אם הוא לא עושה שום דבר, אני יכולה לקחת את היד שלו ולרמוז לו יחד עם היד שלו, ולתת לו חיזוק: מצוין יופי, לתת לו בועות סבון, לתת לו חיבוק, לתת לו נשיקה, זאת אומרת לחזק.
דגנית איתן: כל צעד מחוזק מיידית, ואז נוצר הקשר בין התגובה הנכונה לחיזוק והבקשה שלי, שזו בעצם הגישה ההתנהגותית.
דגנית איתן: אנחנו מתחילים עם חיזוקים ראשוניים, יותר בסיסיים, בהמשך עוברים למילות שבח.
ישראל אייכלר: הוא מבין את מילות השבח?
דגנית איתן: בהתחלה לא, אבל מתוך ההקשר של "יופי" שמתחבר לבמבה אותה הוא רוצה, בהמשך אני יכולה להפסיק לתת במבה ולהישאר עם ה"יופי".
דגנית איתן: החיבור הצמוד הזה בין החיזוק המוחשי לחיזוק המילולי מאפשר את החיבור.
דגנית איתן: בצורה כזאת אני מלמדת אותם חיקוי.
דגנית איתן: כמו שאמרתי אנחנו מלמדים התאמות, לשים כוס עם כוס.
דגנית איתן: בהתחלה הכוסות זהות, אחר כך אני רוצה שהוא יידע שגם משהו אחר זה כוס.
דגנית איתן: בסוף זה גם הקשר בין המילה המדוברת לחפץ המוחשי, שאם אני ואמרת עט הוא יידע מה זה.
דגנית איתן: כל דבר זה על ידי שבירת מטלה לגורמים.
דגנית איתן: לכל ילד אנחנו שוברים כמה שהוא צריך, יש ילדים שצריך לפרק להם את זה לגמרי, ויש ילדים שפחות.
ישראל אייכלר: יש הגדרה לאוטיסט?
דגנית איתן: יש הגדרה מאוד מסודרת.
דגנית איתן: על פי הספקטרום שעל פיו מאבחנים הפרעות שונות, יש הגדרה מדויקת מה זה אוטיזם.
עמרי שרון: יש מרווח שלם, ממקרים שהם קלים עד מקרים קשים.
דגנית איתן: יש ילדים שפתיים, יש ילדים שאינם שפתיים, יש ילדים שאין להם בעיה שפתית אבל הבעיה היא יותר תקשורתית.
לאה שקד: זה לא ספקטרום אחד.
לאה שקד: יש את הספקטרום הרפואי של מידת התקשורת מהיעדר תקשורת – קשה להגיד שזה היעדר כי בכל זאת עם טיפול זה מתקדם – ויש את הספקטרום הקוגניטיבי.
לאה שקד: זאת אומרת, ילד יכול להיות עם רמת תקשורת יחסית גבוהה בספקטרום של האוטיזם, ולהיות עם רמת פיגור יחסית נמוך.
מזל בן דוד: אבל לא לדעת לשרוך נעליים.
לאה שקד: זה מה שעושה את זה כל כך מורכב.
לאה שקד: זה אמנם ספקטרום שמגדיר אותו רופא נוירולוג, את האבחנה עצמה, אבל אנחנו לא מדברים על רצף אחד, אלא זה כמה ספקטרומים, ולכן זה כל כך מורכב, ולכן יש גם כל כך הרבה גישות שונות, שכל אחת מתיימרת לקדם אולי צעד אחד - - -
איילת אייזן: ABA זו הגישה היחידה שנחקרה.
איילת אייזן: בארצות הברית יש מחקר שנמשך כבר 30 שנה כמעט, שמראה ש 48% מהילדים מגיעים לתפקוד נורמלי ולהשתלבות בקהילה.
איילת אייזן: אף אחת מהשיטות האחרות בעולם, כולל השיטה הדינמית שמקובלת על משרד החינוך, לא נחקרה מעולם, והכל מבוסס על רצון טוב מאוד של אנשים, והרבה ניסיון שנצבר.
איילת אייזן: השיטה שהבאנו לישראל לפני כמה שנים היא שיטה שמקובלת בארצות הברית.
ישראל אייכלר: שיטת לובס?
איילת אייזן: ה-ABA בארצות הברית היא שיטת הטיפול שהמדינה מציעה, בכל סקנדינביה, באנגליה, באוסטרליה, סין – בכל העולם זה השיטה המועדפת.
דגנית איתן: יש לי רשימה של 24 מדינות, זו רשימה חלקית של מדינות, שבהן זאת נחשבת היום השיטה המועדפת.
דגנית איתן: לגבי המחקר, ציינתי קודם שהמדידה שלנו היא כמותית.
דגנית איתן: אני אומרת שילד יודע מה זה כוס, כשאני רואה שבין 80% ל-90% מהמקרים שאני אומרת לו "כוס" הוא מצביע לי על כוס, והוא עושה את זה גם עם מספר מטפלים מסוים, לאורך מספר ימים.
דגנית איתן: הרישום שלנו הוא פר תגובה.
דגנית איתן: כל פעם שאני שואלת את הילד אני רושמת מה הוא הגיב, ולכן אני יכולה לספור.
דגנית איתן: יש מספר מחקרים שנעשו בעולם, המחקר הכי מפורסם הוא של פרופ' לובס, שהוא פרופ' באוניברסיטת UCLA.
דגנית איתן: הוא הראשון שלקח את עקרונות שיטת ABA ויישם אותם לתוכניות טיפוליות לילדים עם אוטיזם ופיגור שכלי עמוק.
ישראל אייכלר: אני רוצה להתמקד בבעיה שאנחנו דנים בה כוועדת כנסת.
ישראל אייכלר: מה הבעיה שלכם, כדי שנוכל לדעת איך אנחנו יכולים לעזור.
דגנית איתן: אני חושבת שאפשר לחלק את זה לכמה מישורים.
דגנית איתן: מאיפה שאני עומדת, כשאנחנו מתחילים היום, בגני האלו"טף לטפל בילדים בגילאי שנה וחצי שנתיים, אחידות הטיפול והר, הטיפולי חשובים.
דגנית איתן: אחד הדברים המאוד מוחשיים שהמחקרים הראו, שמוכרחים לפחות שנתיים ראשונות טיפול אינטנסיבי.
דגנית איתן: ברגע שאחרי שנה, הילד מגיע לגיל 3, הוא זכאי לחוק חינוך חינם, והוא אמור לעבור לגן של חינוך מיוחד שנמצא אצלו בקהילה.
דגנית איתן: בגן שם לא עובדים באותה שיטה, והרצף הטיפולי שלו נקטע.
דגנית איתן: גם ההורים, וכמובן אנחנו אנשי המקצוע, מאוד מעונינים לאפשר לילדים האלה לפחות שנתיים, כי גם הילדים שהתחילו אצלנו לפני שנתיים - - -
ישראל אייכלר: למה שלא תפתחו בית ספר כזה?
דגנית איתן: זה ההמשך, אני מתחילה מגילאי שנתיים, ההמשך זה גם בתי ספר.
דגנית איתן: זה החלום.
דגנית איתן: בהקשר למחקרים שהוזכרו, תחשבו מה זה עבור 47% מהילדים להגיע לרמה של תפקוד נורמלי.
דגנית איתן: זאת אומרת, שמאבחנים ניטרליים הסתכלו על הילד ואמרו שהוא לא בספקטרום.
איילת אייזן: משרד החינוך לא מאפשר לנו היום לפתוח מסגרות.
איילת אייזן: הילד שלי כבר הגיע לגיל חינוך חינם.
איילת אייזן: חיפשתי לו מסגרת, לא יכולתי למצוא מסגרת בתחום ה-ABA, כי היא לא הייתה קיימת לפני שלוש שנים.
איילת אייזן: נאלצתי להכניס אותו לגן דינמי, שבו במשך שנה הוא לא התקדם בשום תפקוד.
איילת אייזן: התחלנו לטפל בו בבית.
ישראל אייכלר: גן חינוך מיוחד.
איילת אייזן: כן, גן חינוך מיוחד, לא נזכיר את שמו, הוא גן טוב בפני עצמו, ברמת חן.
איילת אייזן: במשך שנה הוא אפילו נסוג קצת בתפקודים שלו.
איילת אייזן: התחלנו לטפל בו בשיטת ה-ABA בבית, שהשמעות שלה היא עלות למשפחה של סדר גודל של 17,000 שקל בחודש.
איילת אייזן: במשך שנה וחצי הוא היה בבית.
איילת אייזן: זה עול בל יתואר גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה נפשית.
איילת אייזן: צוות של 7, 8 אנשים מסתובב בבית כל הזמן, זה לא דבר קל.
איילת אייזן: יש לנו גם ילדה יותר קטנה נורמלית, גם לה זה לא קל יותר מידיי.
איילת אייזן: לפני שנה, בספטמבר, נפתח גן שעיריית תל-אביב, משרד החינוך ואלו"ט פתחו.
איילת אייזן: משרד החינוך סרב שהוא יהיה גן ABA, אלא הוא רק גן ברוח ה-ABA.
איילת אייזן: אלו"ט מממנת את כל עלות ה-ABA ומשרד החינוך נותן את אנשי המקצוע שלו, שאם נגיד את זה בצורה לא עדינה, אנחנו לא זקוקים להם, משום שאנחנו לא זקוקים לקלינאית תקשורת ומרפאה בעיסוק שב-1 בספטמבר פגשו בפעם הראשונה ילד אוטיסט, ובטח ובטח לא מכירות את השיטה שבה כל ההורים שנכנסו לגן עובדים עם הילדים שלנו כבר שנתיים.
ישראל אייכלר: גננות של חינוך מיוחד לא מוכשרות לטפל בילדים אוטיסטים?
איילת אייזן: לא.
איילת אייזן: משרד החינוך לא מכשיר אנשי מקצוע בתחום הזה.
עמרי שרון: הטיפול הספציפי בשיטה הזאת בילדים הוא מוגבל.
עמרי שרון: צריך להבין את השיטה ולדעת לעשות את זה.
עמרי שרון: זה ללמד אותם אחד על אחד.
עמרי שרון: צריכים לעבור הכשרה.
עמרי שרון: זה נותן את העניין של העשייה עצמה ואת עניין האבחון, שמדברים עליו.
ישראל אייכלר: הייתי בגן של "שיח סוד", שזה בירושלים.
ישראל אייכלר: יושבות שם גננות, ועל ידי גירוי בעור של חומרים פשוטים מאוד כמו ליפה וחומרי רחיצה, הם יוצרים גירויים אצל הילדים האלה, בני שנתיים שלוש.
לאה שקד: "שיח סוד" עובד על הספקטרום של הפיגור, ושיטות העבודה שם אחרות.
עמרי שרון: זה לא עניין של אינטליגנציה, הבעיה היא אי יצירת קשר.
עמרי שרון: אם לוקחים ילדים שלוקים בפיגור שכלי ושמים אותם יחד, הם יכולים לתקשר.
דגנית איתן: הם יכולים להסתכל לך בעיניים לקרוא לך "אבא", או לפחות להראות לך חיבה ואהבה.
עמרי שרון: שני ילדים אוטיסטים לא יוצרים את הקשר.
עמרי שרון: העבודה הזאת – אני לא מבין גדול בזה – היא לעבוד ולבנות את העניין של יצירת הקשר, הזיהוי ויצירת תקשורת עם הסביבה.
איילת אייזן: זה גם כישורי חיים.
ישראל אייכלר: יש מחסום בתקשורת.
לאה שקד: זה יותר סבוך מזה.
לאה שקד: אי אפשר להתייחס לכל הילדים האוטיסטים, גם אם הם נמצאים באותו ספקטרום, כשווים.
לאה שקד: יש כאלה עם רמה אחת של פיגור, ויש עם רמה אחרת.
דובי עופר: הבעיה היא לא פיגור.
דגנית איתן: יש ילדים שהיו בטווח הפיגור, והיום אחרי שנה הם כבר לא בטווח הפיגור.
ישראל אייכלר: אני מבין שבחינוך המיוחד הרגיל יש ילדים שיש להם פיגור שכלי, ברמה זו או אחרת, ויש ילדים שרמת האינטליגנציה שלהם בכלל לא משנה, יש להם בעיה בתקשורת.
ישראל אייכלר: אתם רוצים לפרוץ את המחסום הזה בתקשורת.
עמרי שרון: העניין הוא איך בונים אצלם את היכולת לתקשר וליצור קשר עם הסביבה.
עמרי שרון: איך שוברים את המעגל של ההסתגרות וההפנמה, שהכל בפנים ולא יוצא שום דבר.
איילת אייזן: אנחנו מנסים ללמד את הילדים שלנו ללמוד, כי זה הדבר הכי חשוב, ילדים אוטיסטים לא יודעים ללמוד.
איילת אייזן: הם לא יודעים ללמוד שפה, הם לא יודעים לחקות.
איילת אייזן: לא יודעים ללמוד – זאת אולי ההגדרה הכי פשוטה לאוטיזם, לדעתי.
עמרי שרון: חלק גדול מהמיומנויות של אדם נוצרות מחיקוי ולמידה.
עמרי שרון: כיוון שהם לא יוצרים קשר עם הסביבה, הציר הזה חסום שם.
עמרי שרון: לכן, הם לא מחקים, לא יוצרים קשר, ולכן יש לבנות את זה, כמו שהגברת איתן הסבירה.
ישראל אייכלר: מה לא טוב בשיטה הקיימת?
ענבל גבריאלי: שיטת ABA היא פשוט טובה יותר.
ענבל גבריאלי: נפגשתי עם נציגים המרבה עמותות, לא רק מאלו"ט.
ענבל גבריאלי: הם באו, לצורך העניין, כגורם בלתי תלוי, למרות שאי אפשר לומר שהם אובייקטיביים לגמרי.
ענבל גבריאלי: חקרו ובדקו, ויש תוצאות בשטח, והן עובדות.
ענבל גבריאלי: קצת קשה להתווכח, לטעמי.
ענבל גבריאלי: אני מסתמכת על נתונים מקצועיים שהועברו לי, שבחנו את ההתקדמות של הילדים שטופלו על ידי ה-ABA.
ענבל גבריאלי: נראה לי שבשיקול בין חיסכון בעלויות, אל מול טובת הילד וקידומו לצורך השתלבות חלקית או מלאה בחברה, נראה לי שברור שידה של ההשתלבות הזאת על העליונה.
עמרי שרון: אבל בסוף ילד שמשתלב בחברה – סליחה שאני אומר את זה בצורה הנוראית הזאת – העלויות שלו בסוף הן יותר זולות.
ענבל גבריאלי: נכון, זה תמיד ככה.
ענבל גבריאלי: אנחנו נמנעים להוציא שקל נוסף בהווה, למרות שבעתיד, בטווח הארוך יותר, זה חוסך.
איילת אייזן: אנחנו לא מבקשים כסף.
איילת אייזן: בואו נתחיל בהכשרת אנשי מקצוע.
איילת אייזן: אלו"ט ואוניברסיטת תל-אביב פתחו מסלול של הכשרת אנשי מקצוע שכולל קורס בסיסי למטפלים וקורס מתקדם לרכזי צוותים.
איילת אייזן: היינו מאוד רוצים שמשרד החינוך לפחות יכיר בזה כגמול השתלמות למורים שלו בשנת שבתון.
איילת אייזן: מעבר לזה, שיכריח את העובדים שלו, שעובדים בגנים לידים אוטיסטים לעבור את ההכשרה הזאת, שהיא הכשרה אקדמית, שניתנת על ידי אוניברסיטת תל-אביב, מקבלים תעודה בין-לאומית, וזה בהחלט קורס מכובד לכל הדעות.
איילת אייזן: זה דבר אחד.
איילת אייזן: דבר שני, אנחנו מבקשים שמשרד החינוך, שלדעתנו מתקצב בכבוד ילדים בחינוך המיוחד – אנחנו לא מבקשים שישנו את התקצוב הזה – אלא שיאפשרו לנו בתקצוב הזה להעסיק אנשי מקצוע שהם רלוונטיים לילדים שלנו, ולא אנשי מקצוע שבאותה שנה צריך היה למצוא להם איזשהו פתרון תעסוקתי.
איילת אייזן: לדוגמה, הגן שלנו, בשנה שעברה תקצב לנו משרד החינוך קלינאית תקשורת ומרפאה בעיסוק בחלקיק משרה.
איילת אייזן: זו הייתה הפגישה הראשונה שלהן עם ילדים אוטיסטים.
איילת אייזן: את כל השנה השקענו בללמד אותם מה זה אוטיזם.
איילת אייזן: זו לקות ייחודית מאוד.
איילת אייזן: השנה כולם עזבו, כי הם עברו למקום אחר.
איילת אייזן: אז בשנה הבאה כל הצוות מחדש.
אילנה כהן: אולי יותר טוב להכשיר את ההורים?
איילת אייזן: ההורים מכשירים את עצמם, הם לא מחכים לאף אחד.
גל בכר: אני רוצה להגיב.
גל בכר: לי יש שני ילדים אוטיסטים.
גל בכר: לקחתי את הבן הגדול שלי למכון להתפתחות הילד כשהוא היה בן שנה וחצי.
גל בכר: חיכיתי וחיכיתי עד שהמכון הואיל בטובו לאבחן את מה שאני, כאמא שלו אבחנתי כשהוא היה בן שנה וחצי.
גל בכר: אז אמרו לי שיש 60% ילדים אוטיסטים שלא מדברים, יש 40% של ילדים אוטיסטים שכן מדברים, הבן שלך שייך ל-60% ילדים אוטיסטים שלא מדברים.
גל בכר: כמובן שחשך עליי עולמי, ושאלתי מה נעשה.
גל בכר: אמרו לי שאמצא לו מסגרת שתקבל אותו, שיחזור ב-5:00 אחר הצהרים הביתה, ותמשיכי בחיים שלך.
גל בכר: זו תשובה שלא הייתה מקובלת עליי כהורה.
גל בכר: אמרתי שאקח עליי את האחריות.
גל בכר: תרגמתי את הספר של לוס, של ה-ABA, בכוחותיי הדלים כאמא שאין לה שום מושג בחינוך.
גל בכר: התחלתי להפעיל תוכנית ABA בבית.
גל בכר: לקחתי את הילד שלי, הייתי המורה שלו.
גל בכר: הייתי יושבת אתו חמש שעות בכל בוקר, ואחרי זה עוד ארבע שעות אחרי הצהרים ועובדת אתו על חיקוי.
גל בכר: פשוט חיקוי.
גל בכר: בעלי אז לקח חופש מהעבודה, ובשבועיים הראשונים ישב מאחורי וכל דבר שאמרתי לילד: "תעשה כמוני", בעלי לקח את הידיים שלו מאחור ועשה יחד אתו.
גל בכר: לאט לאט הוא נעלם, וחזר לעבור, כי הוא היה צריך לתקצב מאוד הרבה מאוד כסף.
גל בכר: הילד אחרי שלושה חודשים דיבר.
גל בכר: אני יודעת למה אמרו לי שהוא שייך ל-60%, הוא באמת פגוע נורא קשה.
גל בכר: גם היום, כשהוא מדבר, הוא הולך לקניון, ואני עומדת על זכותו – ויהיה תור ענק ככל שיהיה - להגיד את שלו .
גל בכר: הוא מדבר לאט, זו עבודה שקשה לו, אבל הוא יכול לבקש כל מה שהוא רוצה.
גל בכר: אנחנו, לא כמו ההורים שראית שנורא קשה להם, הילדים שלנו עם כללי התנהגות מאוד ברורים.
גל בכר: מספיק שאני אפנה מבט בשביל שהילד שלי יידע שהוא צריך להתנהג עכשיו.
גל בכר: למדתי את שני הילדים האלה יחסי גומלין.
גל בכר: הם חייבים להישמע להוראות החברה.
גל בכר: הם לא יכולים לעשות מה שהם רוצים.
גל בכר: בשלב מסוים הילד הצעיר שלנו גם אובחן כיד עם אוטיזם.
גל בכר: אז היינו צריכים לחלק את העוגה הקטנה בלאו הכי – אנחנו לא משפחה אמידה – והפעלנו צוות לכל אחד מהילדים.
גל בכר: נכון להיום, כשאני חלק מהתפקוד ולכן זה מוריד לנו עלויות, זה עולה מינימום, בחודש הכי זול, 18,000 שקל לשני הילדים האלה, ואנחנו כבר עושים את זה מזה 9 שנים.
גל בכר: הילד הצעיר, משום שהוא התחיל בגיל שנה ו-10 חודשים, הוא היה תלמיד.
גל בכר: בגיל שנה ו-10 חודשים הוא כבר ישב לידי שולחן.
גל בכר: אני אז הייתי חלק מהמורות, הוא ישב ותפקד 9 שעות ביום ליד שולחן, כי אנחנו יודעים איך לעשת את זה.
גל בכר: הכל ברוח טובה, הכל עם המון כבוד, והם יושבים ולומדים, ולומדים ולומים, כי יש להם לקות מאוד קשה.
גל בכר: היום הוא הולך לכיתה ה' רגילה.
גל בכר: לא יודעים שהוא ילד עם אוטיזם.
גל בכר: חושבים שהוא איזה גאון.
גל בכר: יש לו התנהגות שונה, אבל נורמות החברה מקובלות עליו.
ישראל אייכלר: הוא קורא, הוא כותב?
גל בכר: מה זאת אומרת, בוודאי, וגם באנגלית.
גל בכר: זה הילד הצעיר שהתחלנו לעבוד אתו מוקדם.
עמרי שרון: חלק מהעניין בשיטה, ככל שמאבחנים ומתחילים לעבוד בגיל יותר מוקדם – יש סיכוי להגיע ליותר תוצאות.
גל בכר: גם התוצאות עם הילד הפגוע והקשה שלי, אני חושבת שלי כאמא הרבה יותר קל.
גל בכר: הלכנו עם המסגרות של החינוך המיוחד, כי לא היה משהו אחר.
גל בכר: הוא נכנס למסגרת של החינוך המיוחד בגיל 3, הוא הלך אחורה, זה היה נורא.
גל בכר: הוצאנו אותו, השארנו אותו בתוכנית ביתי.
גל בכר: הוא היה עם התוכנית שלנו, עם העלויות שיכולנו לתקצב, עד גיל 8 והוא התקדם והתקדם.
גל בכר: בגיל 8 הכנסנו אותו לבית ספר לחינוך מיוחד.
גל בכר: הוא היה שם 3 שנים, והוצאתי אותו אחרי שלוש שנים מבית הספר הזה, כשכל הילדים מסביבו קבלו תרופות פסיכיאטריות.
גל בכר: ההתנהגות הייתה קשה מאוד מסביבו.
ישראל אייכלר: הוא קיבל תרופות?
גל בכר: נאלצתי לתת לו תרופות כשהיינו בבית הספר הזה, ואני גם יודעת מה הסיבה.
גל בכר: חוסר התאום הוא מוחלט.
גל בכר: כל אחד מגיב לילד בצורה שונה.
גל בכר: הוצאתי אותו, הילד שלי נקי מתרופות, הילד שלי מתנהג כמו שהוא צריך להתנהג, והילד שלי מתקדם כל הזמן.
גל בכר: הוא תמיד יהיה תלוי, הוא תמיד יהיה ילד קשה תקשורתית, אבל החיים שלו יותר קלים.
גל בכר: הוא לא נע בטירוף הזה.
ישראל אייכלר: אמרת שהוא הולך לקניון, הוא הולך לבד?
גל בכר: לא, יש לנו צוות של תרפיסטים, הוא הולך אתם, אבל הוא נהנה מהחיים.
ענבל גבריאלי: אני מכירה ילד לאב, שאני מכירה שכולכם מכירים אות.
ענבל גבריאלי: הוא בן 9, והוא טופל, פחות או יותר כפי שתיארת כאן, עם השקעה אדירה של ההורים.