GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ישראל אייכלר: מי כן יכול?
מיה מוהילבר: אני.
אורית קרופ: אנחנו עושים עכשיו סקר מוקדם, לומדים את נושא הבדיקות הרפואיות בעקבות תלונות.
אורית קרופ: הוא נעשה בדגש של התהליכים, של ההיבטים שקשורים לבדיקות הרפואיות ולא לגובה האגרות.
ישראל אייכלר: בואי נדבר רגע על ההיבטים האלה, למרות שאנחנו סוטים מגובה האגרה.
ישראל אייכלר: אמרה הגברת אלבז שהיא צריכה לבוא מהדרום, מושב מבטחים, עד כפר-סבא עם ילדה נכה על מנת לבדוק את ההתאמה של הכסא.
ישראל אייכלר: האם את לא חושבת, כמשרד התחבורה, שאתם צריכים – אני לא יודע אם יש לכם סמכות – לחייב את הביטוח הלאומי, שיש לו סניפים בכל מקום, שנכה יוכל לגשת לכל סניף של הביטוח הלאומי, והוא גם מממן את זה.
ישראל אייכלר: נכה יוכל לגשת לכל סניף של הביטוח הלאומי, שיהיה שם מישהו שבודק את ההתאמה, והוא מממן את זה.
דיצה נחמדי: בהסכם הניידות, כל הוועדות הן לא בתוך ביטוח לאומי, בשונה מגמלאות אחרות של הביטוח הלאומי.
דיצה נחמדי: יש ועדה בנושא, איפה ועדות צריכות להתקיים, וזו הייתה אחת הדרישות של ארגוני הנכים שבעל הדעה לא יהיה בעל המאה.
דיצה נחמדי: מבחינת נגישות, שצריכה להיות בדיקה לא רק בתל-אביב, אני חושבת שזה נכון.
דיצה נחמדי: האם הוועדות האלה צריכות להיות בתוך הביטוח הלאומי – זו שאלה.
דיצה נחמדי: אני לא יודע איפה פה השיקולים הענייניים ואיפה השיקולים הפוליטיים, כי הוועדות האלה גם מכניסות כסף.
דיצה נחמדי: אני לא אכנס לזה, כי זה לא התחום שלי.
דיצה נחמדי: יש גם הצעה למשל, שאולי ארגון גג שיהיה עצמאי - -
עמרי שרון: מלכוד 22 זה פיקניק לעומת מה שקורה פה, אני מבין.
עמרי שרון: מצד אחד המדינה מוציאה כסף ומצד שני מכניסה אותו.
איתן בן משה: זה דווקא עיקרון טוב שהמדינה משלמת בעבור שירותים שהיא רוכשת, אפילו מעצמה, במחירים אמיתיים.
איתן בן משה: זה בסדר, זה עיקרון כלכלי, אין לנו עם זה בעיה.
יולי תמיר: הבעיה היא שהמדינה מחייבת בדיקה, והיא גובה תשלום מאנשים שמחייבים אותם, אין להם אופציה.
יולי תמיר: הם לא יכולים להביא חוות דעת מרופא פרטי שלהם, שהוא הרופא שמכיר אותם.
יולי תמיר: מחייבים אותם לעבור בדיקה במוסד מסוים, וגובים שכר לא סביר בעבור הבדיקה הזאת, זאת הבעיה.
יולי תמיר: לא יכול להיות שהמדינה תחייב אותי לעשות משהו, במיוחד אנשים שאנחנו מכירים את מצבם, כאשר היא גובה סכום מופרז או בלתי מוצדק, ובמקביל אין שום נתיב מילוט: אי אפשר להביא חוות דעת מרופא, אי אפשר ללכת לוועדת חריגים.
עדה וינר: אני רוצה להבהיר.
עדה וינר: יש הרבה מאוד נבדקים, שלא נבדקים במכון.
עדה וינר: אנחנו מנסים כמה שפחות לבדוק פיזית, ומסכמים על סמך עיון במסמכים, וזה אגרה של 85 שקלים.
יולי תמיר: למה זה דורש אגרה?
מיה מוהילבר: כי בודקים את המסמכים שמביאים.
מיה מוהילבר: המדינה לא מכסה את העלויות של האנשים שעובדים במכון.
מיה מוהילבר: מה שמכסה את העלויות זה האגרות.
עדה וינר: יש תקורה של המכון, המחשב והכל.
ישראל אייכלר: גברת מוהילבר, את מוסמכת להחליט שמאפשרים תשלומים?
מיה מוהילבר: אני מתנגדת לזה, מכיוון שאנחנו, לצערי, עובדים כמדינה.
מיה מוהילבר: למדינה יש תקציב חד-שנתי, ברגע שנפרוש תשלומים, לא יהיה למכון במה לקיים את עצמו, כי חלק מהתשלומים ייכנסו לשנה הבאה.
מיה מוהילבר: יתרה מזאת, אני צריכה לדאוג שלמכון יהיה מקור מימון, אם לא יהיה לו מקור מימון מי שייפגע זה האזרח.
מיה מוהילבר: ברגע שלא יהיה מקור כספי, יצומצמו השירותים, התורים יתארכו, במקום שהאזרח יופנה מייד ויקבל טיפול מייד, ויקבל בדיקה מיידית, הוא יקבל את זה עוד חצי שנה כיוון שאין מקור מימון.
מיה מוהילבר: השאלה היא מה עדיף על מה.
ישראל אייכלר: מה עם כל הוועדות שקבעו שהאגרות מידיי גבוהות, ומהוות נטל כבד על הציבור ללא כל צורך?
מיה מוהילבר: בוא נדייק.
מיה מוהילבר: הייתה ועדה מסוימת, ועדה פנימית של משרד התחבורה, שמונתה חד-צדדית, בניגוד לעמדת כל הגורמים.
מיה מוהילבר: יש כאן דו"ח נגדי לוועדה הזאת, של ד"ר בועז לב, מנכ"ל משרד הבריאות.
מיה מוהילבר: אני רוצה להוסיף שיו"ר הוועדה שמונתה על ידי משרד התחבורה התפטר.
מיה מוהילבר: זה היה פרופסור עזרא זוהר, הוא לא חתם על המסקנות של הוועדה, הוא לא קיבל אותן ולא הסכים להן.
איתן בן משה: הויכוח בין הוועדות מיותר.
איתן בן משה: הקימו ועדה אחת, משרד הבריאות החליט שהוא לא משתתף בוועדה, והקימו ועדה שניה.
ישראל אייכלר: השאלה היא מי יכול לעזור לנכים להוריד את המחירים, זה מה שמעניין אותנו.
מיה מוהילבר: הנכים לא משלמים.
מזל אלבז: אמרתי מראש שלא שילמתי.
ישראל אייכלר: אני לא מדבר על ההתאמה, זה אמרת שאין תשלום.
ישראל אייכלר: על זה דברנו למה לא עושים את זה בביטוח הלאומי, כדי שלא יצטרכו לבוא לכפר-סבא, זה דבר אחד.
יולי תמיר: אבל יש דברים שמשלמים.
ישראל אייכלר: מר והבה שילם.
עדה וינר: הוא לא הופנה לגודל רכב.
עדה וינר: הוא פנה בעצמו לקבל רשיון.
יולי תמיר: מה שעולה מדבריכם, שכל נכה שמבקש רשיון רכב היום, אתם גובים ממנו סכום, כי הוא לא מופנה.
עדה וינר: חלק מהם, חלק מסכמים על סמך מסמכים.
יולי תמיר: אבל אתם גובים איזשהו תשלום.
רחל רוטנברג: מדובר גם על אנשים עם מוגבלות, שעברו איזושהי החמרה במצבם, והם צריכים לפנות שוב לקבל את הרשיון.
רחל רוטנברג: מדובר על הרבה אנשים ששוללים מהם את הרשיון, והם פונים שוב ושוב כדי לקבל את הרשיון.
רחל רוטנברג: להתנהל בעצמאות בקהילה ללא רשיון זה מאוד קשה.
רחל רוטנברג: יש גם אנשים שמבקשים רשיון לרכב ציבורי, למשל אדם שפנה אלינו, שהוא נהג מונית, ולא מאפשרים לו.
רחל רוטנברג: הוא יכול לנהוג על רכב פרטי, הוא לא יכול לנהוג על מונית.
רחל רוטנברג: הוא לא מקבל נימוקים סבירים שהוא יכול להבין אותם, מדוע לא מרשים לו לנהוג על מונית.
רחל רוטנברג: יש לו חוות דעת מנוגדות.
רועי והבה: שיעבירו את בדיקת העיניים, אפשר לעשות את זה בבית חולים, להביא אישור, ואת עניין הטפסים שממלאים – אפשר למלא אותם בבית.
רועי והבה: בשביל מה לראות דוגמה של הגה שאני צריך לסובב.
רועי והבה: בדקו לי את היד על ידי לחיצת יד, ואני לא יודע אם לבדיקה הזאת יש בכלל תוקף.
רועי והבה: אי אפשר לבדוק בצורה כזאת את החוזק של היד.
עדה וינר: מר והבה נבדק על סימולטור.
יולי תמיר: כמה מתקציב המכון נגבה מאנשים פרטיים?
מיה מוהילבר: שוליים שבשוליים.
יולי תמיר: אם זה שוליים שבשוליים, זה לא הרבה כסף, אנחנו רוצים לדעת בכסף.
יולי תמיר: מה שמשלם הביטוח הלאומי לא מעניין אותי, מעניין אותי לדעת כמה האזרחים משלמים.
מיה מוהילבר: אין בעיה להמציא לך את הנתון הזה מחר.
יולי תמיר: אשמח לקבל.
ישראל אייכלר: יש 40,000 פונים בשנה אמרתם.
ישראל אייכלר: מתוכם כמה משלמים?
מיה מוהילבר: אני לא רוצה לזרוק נתון.
מיה מוהילבר: אתן אותו מחר.
עדה וינר: לגבי הבדיקה, מה שנאמר פה מש לא מדויק.
עדה וינר: מדובר בבדיקה גופנית, בבדיקת סימולטור ובין היתר בבדיקת עיניים.
עדה וינר: להתמקד בבדיקת עיניים אצל נכה, במקרה זה, זה לא העניין.
עדה וינר: בדיקת עיניים זה ה-check up שאנחנו עושים בגלל המעורבות הגדולה מאוד תאונות דרכים.
עדה וינר: אני רוצה להבהיר בלי לעשות הכללות.
עדה וינר: אני לא מתייחסת לגודל רכב, כי שם מדובר במשהו שנכה מבקש ואנחנו נותנים לביטוח הלאומי את התשובה אם זה מה שמתאים לו.
עדה וינר: סעיף 9 קובע שהוועדה הזו מוסמכת לקבוע את הרכב המתאים, ובין המתאימים – הזול ביותר.
עדה וינר: זו הסמכות של הוועדה, כולל האיבזור.
עדה וינר: אני לא רוצה להתייחס לגודל רכב, כי זה לא היה הנושא בשלו הוזמנתי.
מזל אלבז: שלחתי מכתב במיוחד בנושא הזה.
ישראל אייכלר: יש אפשרות שתורידו קצת את האגרות?
מיה מוהילבר: לא.
יולי תמיר: תנו לנו פילוח – תלכו שנה אחורה – של מי הנבדקים, כמה מהם מופנים, כמה מהם משלמים באופן אישי.
יולי תמיר: בואו נראה, מתוך תקציב המכון, מה הנתח של הבעיה, ואז נדע אם אפשר בכלל לכסות את זה ממקורות אחרים.
מיה מוהילבר: הדו"ח שבידי מכיל את כל הפעילות של המכון.
מיה מוהילבר: הוא מכיל תשובה לדו"ח של משרד התחבורה.
מיה מוהילבר: מעבר לזה, הוא מכיל את הפילוח שחה"כ תמיר בקשה, אבל הוא מדבר על שנת 1999.
מיה מוהילבר: אני משאירה לכם את זה.
ישראל אייכלר: מה הפרופורציה בדו"ח הזה?
מיה מוהילבר: מבקשי רשיון נהיגה המופנים על ידי משרד הרישוי: 11,900 הפניות.
יולי תמיר: והם משלמים לבד.
מיה מוהילבר: כן.
מיה מוהילבר: הם משלמים 480 שקלים במחירי היום.
מיה מוהילבר: אני ממשיכה עם הפילוח בדו"ח.
מיה מוהילבר: עברייני תנועה מועדים, מופנים על ידי משרד הרישוי: 79 הפניות.
מיה מוהילבר: גם הם משלמים לבד.
מיה מוהילבר: נהגים שדווחו על ידי משטרת ישראל על מעורבותם בתאונת דרכים קטלנית עם נפגעים: 765 הפניות.
יולי תמיר: מבחינתי, זה קנס ראוי לאנשים כאלה.
מיה מוהילבר: אני ממשיכה.
מיה מוהילבר: נהגים שדווח עליהם על ידי בית המשפט, ובית המשפט ביקש לבדוק אותם: 75 הפניות.
מיה מוהילבר: נכי משרד הביטחון, שמשרד הביטחון משלם עבורם: 555 הפניות.
מיה מוהילבר: נכים המופנים על ידי המוסד לביטוח לאומי: 1655, מורשעי סמים ו/או אלכוהול יש פחות מ-100 פניות, אין כאן את המספר המדויק.
עדה וינר: היום יש 7,000 ועוד בצנרת.
ישראל אייכלר: ב-5 שנים עלה ל-7,000 אנשים, למה ההבדל הזה?
עדה וינר: משום שנלקחה החלטת ממשלה, אם אני לא טועה, שאנשים שמורשעים בעבירות סמים ב-7 השנים האחרונות יופנו לבדיקה, בין היתר גם לבדיקת כשירות נהיגה.
עדה וינר: הם משלמים באופן פרטי, אבל הבעיה היא שחלק מאוד גדול לא מתייצבים לבדיקות.
עדה וינר: אנחנו עושים את כל התהליך, ואז אנחנו - -
שלומית: אין להם כסף אז הם לא מגיעים.
עדה וינר: הגישה שלך - -
אורית קרופ: אין בהכרח קורלציה בין העובדה שהם לא מגיעים לזה שאין להם כסף.
מיה מוהילבר: אני רוצה להמשיך את הפילוח.
מיה מוהילבר: נהגים שנמסרה עליהם הודעת מטפל, לפי סעיף 12ב לפקודת התעבורה: 6,096 פניות.
מיה מוהילבר: מבקשי מחזיקי רשיון נהיגה עם בעיות בריאותיות ו/או מטעמי רישוי, מופנים על ידי משרד הרישוי: 6,544 הם משלמים באופן פרטי.
מיה מוהילבר: בדיקות רפואיות חוזרות מפאת גיל, אחרי מיון רפואי – אני מבינה שזה אחרי גיל 65.
עדה וינר: לא כל מי שעבר גיל 65, כל מי שעבר את הגיל הזה והרופא הממיין של משרד הרישוי מצא בעיה רלוונטית לנהיגה.
מיה מוהילבר: כאלה יש 1,610.
מיה מוהילבר: מחויבים בבדיקות ביקורת מטעם המרב"ד ו/או ועדת ערר: 6,729 .
יולי תמיר: למה כל כך הרבה?
ישראל אייכלר: מי זה האנשים האלה.
עדה וינר: אנשים שמקבלים תשובה שלילית, וזו הזדמנות לענות לנציגת "בזכות".
עדה וינר: 15% מהנבדקים נפסלים לרשיון שהם מבקשים, מסורבים, או נפסלים מהרשיון שיש להם.
עדה וינר: זה נעשה על בסיס מקצועי, יש לזה הסבר.
ישראל אייכלר: כמה הם משלמים בעבור בדיקה חוזרת?
עדה וינר: אלה אנשים שנפסלו, כמו המקרה שגברה עליו הגברת רוטנברג, שנשללה ממנו האפשרות לנהוג במונית בגלל שהוא סכנה לציבור על ידי נהיגתו.
עדה וינר: אני רוצה לחזור ולציין, המכון הזה עושה, בעינינו, ואני חושבת שגם בהחלטת הממשלה, משימה לאומית.
עדה וינר: אנחנו מנסים למנוע תאונות דרכים.
ישראל אייכלר: חשוב מאוד, בטח.
ישראל אייכלר: אבל 828 שקלים?
עדה וינר: זה ועדת ערר.
ישראל אייכלר: גם מי שוועדת ערר מחליטה שהוא מקבל רשיון, משלם את זה או מקבל החזר?
עדה וינר: הוא לא מקבל החזר.
ישראל אייכלר: זאת אומרת, שלמכון שלכם כדאי לפסול בן אדם בשביל לקבל 1,200 שקלים.
מיה מוהילבר: יש עוד סוג אחד שעוד לא הקראתי אותו, וזה הסוג האחרון.
מיה מוהילבר: מופנים על ידי סמכות רישוי של צה"ל, בגין שימוש בסמים: 2,095.
מיה מוהילבר: צה"ל מפנה כאלה שמצהירים שהם משתמשים בסמים.
יולי תמיר: אני רוצה להבין את העלויות.
יולי תמיר: מבקשי רשיון נהיגה, כמה משלמים?
מיה מוהילבר: אני אקריא לך את הכל.
מיה מוהילבר: מבקש רשיון נהיגה: 486 שקלים, בדיקה חוזרת: 250 שקלים, אלה המחירים המעודכנים להיום.
מיה מוהילבר: ועדת ערר: 828 שקלים, בדיקה לבקשה לרשיון נהיגה לרכב ציבורי - -
יולי תמיר: אני רואה שיש לנו את זה רשום לפנינו.
ישראל אייכלר: המחירים נראים לאזרח הפשוט הרבה כסף.
ישראל אייכלר: בשביל המכון, זה מעט כסף.
מיה מוהילבר: המחירים האלה בזמנו, ב-1996, הוגשו לוועדת האגרות הבין-משרדית בראשותה של הגברת ציפי גל-ים.
מיה מוהילבר: הם נבדקו על ידי כל מי שישב שם.
מיה מוהילבר: הם הוגשו בשיתוף של משרד הבריאות עם משרד התחבורה.
מיה מוהילבר: הגברת גל-ים בקשה לעשות שינויים מסוימים, השינויים נעשו, והמחירים מאז 1996, מקודמים לפי המדד.
ישראל אייכלר: בבקשה, גברת מונין.
חני מונין: לפי מה ששמעתי פה, נראה לי שיש ניגוד אינטרסים מובנה בגוף הזה, שאם האנשים שיושבים שם מקבלים את המשכורת, והם תלויים באנשים שבאים אליהם לבדיקה, זה נראה לכאורה פתח לזימון אנשים אולי שלא לצורך, וגביית אגרות במחירים שאינם סבירים.
חני מונין: אני עובדת בתחקירים, ברשות ההסתדרות לצרכנות, אז אנחנו מכירים מה זה מחיר סביר.
חני מונין: רק בדיקת העיניים, שכאן היא בגובה של 450 שקלים - -
עדה וינר: מה פתאום.
עדה וינר: אני מצטערת לתקן אותך, זה לא נכון.
חני מונין: זה מה שמר והבה אמר, שמה שעשו לו זה בדיקת עיניים.
עדה וינר: הוא אמר, זה מילה שלו נגד מילה של מנהלת המכון.
עדה וינר: תבואו ותבדקו.
רועי והבה: זה לא נכון?
רועי והבה: בדיקה ידנית, זה מה שהיה.
עדה וינר: אבל בדיקת העיניים במקרה שלך הייתה רק screening, הבדיקה שלך הייתה בדיקה גופנית ובדיקה על סימולטור.
רועי והבה: לא נכון, לא היה סימולטור.
עדה וינר: במה סובבת את ההגה?
עדה וינר: נתנו לו הגה ושמו את היד על ההגה, זו הייתה הטענה שלו.
עדה וינר: ההגה הזה מחובר, יש סימולטור שם.
עדה וינר: הוועדה מוזמנת לבדוק את זה.
רועי והבה: לא עשו לי סימולטור.
חני מונין: אני חושבת שצריכה לקום ועדה, בעקבות מה שאנחנו מעלים פה, שתבדוק מה בדיוק בודקים, ומה העלויות האמיתיות של הדברים האלה.
חני מונין: לא צריך ללכת לשוק הפרטי, כי לא מדובר פה על אנשים שעושים ניתוח קוסמטי או אסתטי, ושישלמו כמה שהם יכולים, ואם הם רוצים ישלמו ואם הם לא יכולים לא ישלמו.
חני מונין: מדובר באזרחים ייחודיים שאף אחד מאתנו לא היה רוצה להיות במקומם.
חני מונין: אמנם אנחנו חברה קפיטליסטית, אבל אנחנו גם חברת רווחה, ואנחנו צרכים לדאוג לאוכלוסייה.
חני מונין: הם משלמים שירותי בריאות, ואנחנו חושבים שזה גם נושא שקשור לבריאות ובטיחות.
חני מונין: צריכים לבדוק את הנושא ולעשות את המכסימום כדי שהמחירים יהיו סבירים בעבורם.
חני מונין: זאת השורה התחתונה.
מזל אלבז: אני רוצה להוסיף בהמשך לדברי הגברת מונין, מה שקרה בכלל בוועדה בתל-אביב, הגענו עם הילדה, שהיא נכה עם צרכים מיוחדים, והיא נבדקת בדיוק 5 דקות על השעון, כשיש אדם נוסף בחדר חוץ מהרופאים.
מזל אלבז: הוא מדד עם סרט מדידה את הגובה שלה, את רוחב העגלה ובזה נגמרה הבדיקה.
עדה וינר: רופא לא בדק אותה?
מזל אלבז: לא.
מיה מוהילבר: לא ייתכן.
מזל אלבז: אני משקרת?
מזל אלבז: היא לא נבדקה על ידי רופא.
מזל אלבז: הוא הרים לה רגל אחת ובזה נגמר העניין.
מזל אלבז: ככה לא בודקים ילד נכה וקובעים שהילד הזה מתאים לכסא נשלף או למעלית או לרכב מסוים.
מזל אלבז: הם לא בעלי חיים.
עדה וינר: את צודקת.
מזל אלבז: גם הצורה שבה אנחנו מסיעים את הילדים שלנו, בחלק האחורי של האוטו, בניסאן לארגו, שמישהו מהוועדות האלה יישב מאחור במקום הילד הנכה הזה, אני רוצה לראות אם הוא יוכל ויהיה מסוגל לנסוע למרחקים.
עדה וינר: אני לא מבינה איך זה מתייחס אלינו איך הוא יושב בניסאן לארגו, כי ניסאן לארגו היה לך.
מזל אלבז: אתם חייבים להתייחס.
עדה וינר: אני לא יכולה להגיד לך איך נבדקה הילדה שלך, משום שאני חוזרת ואומרת, לא בדקתי את התיק, אף אחד לא הודיע לי שזה נושא של הוועדה.
עדה וינר: הייתי מוציאה את הפרוטוקול, הייתי בודקת, ואם אכן קורה כך, יש לי הוכחות, אז הרופאים שעשו את זה יקבלו את הנזיפה ואת ה"עונש" שלהם.
מזל אלבז: יש לי פה את פרוטוקול הוועדה.
עדה וינר: זה לא יעזור, אני צריכה לראות את התיק, ואני מוכנה לענות לך.
עדה וינר: אני חושבת שזה לא הוגן כלפי אנשים שעובדים, ועובדים קשה, לקחת מקרה אחד או 10 מקרים ולהוציא על סמך זה מסקנות.
עדה וינר: אני מבקשת ועדה שתבוא ותבדוק איך הוועדה לגודל רכב עובדת, מה ההשקעה מסביב לבדיקה מה ההשקעה בחשיבה, ולנסות למצוא פתרון לנכים.
עדה וינר: מכל הלב אנחנו רוצים לעזור להם.
עדה וינר: אנחנו בעד לעזור לנכים כמה שאפשר, אנחנו שוברים את הראש למצוא פתרונות טכניים, אנחנו ממציאים, אנחנו מתקשרים עם החברים שלנו בחוץ לארץ.
עדה וינר: יש עדויות על זה.
ישראל אייכלר: ד"ר וינר, אני רוצה לשאול לגבי התאמת רכב.
ישראל אייכלר: אתם, כמכון רפואי, מה דעתם שאפשר לעשות את התאמת הרכב הזאת במקומות אחרים או שיש לכם איזה מתקנים מיוחדים שאין בסניפי הביטוח הלאומי בארץ?
עדה וינר: זה לא שאלה אם אני מסכימה.
עדה וינר: אם יימצאו אנשים שיודעים את המלאכה, צריך לדון בזה יחד עם הביטוח הלאומי.
עדה וינר: אבל זה שינוי חקיקה.
ישראל אייכלר: אז נעשה שינוי חקיקה.
איתן בן משה: כל שינוי החקיקה זה עניין טכני.
איתן בן משה: יש כאן שני דו"חות שצריך לאחד אותם לדו"ח אחד, ולהקים ועדה חדשה שתבדוק את היעילות הכלכלית של המכון.
איתן בן משה: המכון הזה צריך לתת שירותים על סמך שיקולים כלכליים.
מזל אלבז: לא רק כלכלי, גם פיזי.
מזל אלבז: לראות את הנכה, ולדעת באמת מה צריך הנכה.
מזל אלבז: עם כל הכבוד לרופאים בוועדה, אני כאמא לילדה, רואה אותה 24 שעות ביממה.
מזל אלבז: אני רואה אותה בבית הספר, אני נוסעת אתה לטיפולים, אני יודעת בדיוק מה הצרכים שלה.
מזל אלבז: אז תקשיבו גם להורים, לנו לא נותנים את הזכות לדבר אפילו.
ישראל אייכלר: נשמע מה מציע משרד הבריאות.
אורית קרופ: יש פה דיון שצריך להיות ענייני וממצה.
אורית קרופ: אני רואה פה דו"חות שונים ומשונים.
אורית קרופ: אני חושבת שחבל על זמנם של האנשים.
אורית קרופ: אני מבינה מהגברת אלבז שהיא שלחה איזשהו מכתב ערעור.
אורית קרופ: אולי אפשר לבדוק אותו בצורה עניינית ולהתייחס לזה.
אורית קרופ: יכול להיות שאם החומר היה מועבר לפני כן לגוף שאמור היה להתייחס לזה, היינו חוסכים הרבה מאוד זמן.
אורית קרופ: אני מבינה שהגברת יפעת שי עשתה תחקיר, למה אנחנו לא מקבלים את זה?
עדה וינר: אילו הייתי יודעת שזה הנושא הייתי מביאה אלפי של נכים שהיו מעידים הפוך.
עדה וינר: זה לא הוגן להביא רק חלק אחד.
ישראל אייכלר: נכים שמרוצים, לא צריכים לבוא אלינו לוועדה לפניות הציבור.
עדה וינר: הרוב מרוצים.
מזל אלבז: אני מייצגת את ההורים לילדים נכים שמקבלים את סטירות הלחי על ימין ועל שמאל, כשהם באים לרכוש רכב.
מזל אלבז: אני לא הייתי צריכה להיות פה היום, הייתי צריכה להיות עם הילדה שלי בבית החולים, אם הייתי בודקים כמו שצריך את הילדה, הייתם מתייחסים לתיק הרפואי שלה בביטוח הלאומי, פותחים את התיק ובודקים מהם המגבלות שלה.
מזל אלבז: ראיתם את הילדה לפניכם, איך זה שלא התייחסתם ל insert.
מזל אלבז: Insert אי אפשר להתקין על כסא נשלף.
מזל אלבז: הלכתי למכון ובדקתי את העניין הזה עם מהנדסים של החברה הזאת.
מזל אלבז: למה לא מתייחסים לדברים האלה, למה אני צריכה לעשות את כל המאמץ הזה, להגיע ממקום כזה רחוק?
ישראל אייכלר: אנחנו מתייחסים בצורה הכי עניינית.
ישראל אייכלר: אני רוצה לאפשר, לפני שאני מסכם את הדיון, לגברת מוהילבר, נציגת משרד הבריאות, לסכם.
מיה מוהילבר: מכיוון שישנם חילוקיי דעות, בזמנו תמכנו בהקמת ועדה שתהיה ועדה בין-משרדית, שיהיו שותפים בה משרד הבריאות, משרד התחבורה, רשות הרישוי, משרד המשפטים, משרד האוצר, מבקר המדינה ונציג הצרכנים, וזו ההמלצה שלי גם היום.
מיה מוהילבר: כיוון שמשרד התחבורה, בניגוד להמלצה, הקים ועדה פנימית חד-צדדית, וכאן יש לנו דו"ח כנגד משלנו, הייתי ממליצה שתמליצו על הקמת ועדה שתבדוק את המכלול של ההיבטים.
מיה מוהילבר: המכלול של ההיבטים הוא: הנושא של האגרות, היכולות של המכון – גם היכולות הפיזיות שלו – שיבדקו וימליצו המלצות.
מיה מוהילבר: יכול להיות שהמיקום לא מתאים, יכול להיות שהנגישות אינה מתאימה, יכול להיות שהפרישה אינה נכונה.
ישראל אייכלר: על דעת חברי הכנסת, אני רוצה לסכם את הדיון.
ישראל אייכלר: הוועדה מבקשת ממשרד האוצר, משרד התחבורה, משרד הבריאות, הרשות לצרכנות, הביטוח הלאומי, רשות הרישוי ונציגי הנכים להקים ועדה שתבדוק את הורדת אגרת הבדיקות, החזר כספי מכספי ועדת ערר, ומכלול ההיבטים של המכון הרפואי.
מיה מוהילבר: לא רק של ועדת הערר, של כל האגרות לסוגיהן.
ישראל אייכלר: לאפשר תשלומים לנכים ונזקקים, להקים ועדת חריגים להנחות ותשלומים במכון.
ישראל אייכלר: זאת אומרת שתהיה למכון סמכות לתת הנחות לאנשים שאין להם.
מיה מוהילבר: המכון לא יכול לעשות הנחות.
ישראל אייכלר: אז הוועדה תחליט שהמכון לא יכול, אז מישהו אחר, אבל חייבת להיות ועדת חריגים, שאזרח שאין לו כסף יוכל לקבל הנחה.
עמרי שרון: למעט מקרים של סמים או דברים כאלה.
ישראל אייכלר: להפנות נכים הזקוקים להתאמת רכב ואביזרים לסניפי הביטוח הלאומי, ולשחרר אותם מהחובה להגיע למכון הרפואי ו/או מכונים שעובדים אתו.
ישראל אייכלר: צריך למצוא דרך – אם צריך חקיקה נעשה חקיקה.
ישראל אייכלר: להעביר את המכון למקום שיש בו חניה ומעלית מיוחדת לנכים.
ישראל אייכלר: פניה לשר הבריאות: אתם חייבים לעשות את זה, כי זה בעיקר לנכים.
מיה מוהילבר: משרד הבריאות לא יכול לממן את זה, זה משרד האוצר.
ישראל אייכלר: משרד האוצר, בסדר.
ישראל אייכלר: הוועדה מבקשת לקבל מסקנות הוועדה הזאת תוך חודשיים מהיום, בתחילת אוגוסט.
ישראל אייכלר: הוועדה מבקשת להעביר לידיה נתונים מעודכנים בדבר האנשים שמשלמים למכון באופן פרטי, וכן מידע על התקציב המועבר אליהם מהביטוח הלאומי.
מיה מוהילבר: יש לי הסתייגות אחת.
מיה מוהילבר: אתה קבעת מראש שהאגרות גבוהות.
מיה מוהילבר: לבדוק את נושא האגרות.
ישראל אייכלר: אנחנו, כחברי כנסת, קובעים שהאגרות גבוהות.
ישראל אייכלר: הוועדה תבדוק מה היא יכולה להוריד.
עמרי שרון: הוועדה תבדוק מה שהיא צריכה, לדעתנו זה גבוה.
רועי והבה: אני רוצה להגיד שכל האגרות האלה זה תקנות של שר התחבורה, באישור מוקדם של שר האוצר, ובכפוף לאישור ועדת הכלכלה של הכנסת.
רועי והבה: אני חושב שהכנסת צריכה להרים את הכפפה.
רועי והבה: אני לא אוותר על 300 השקלים שלי, שאני מבקש עליהם החזר, ואני מבקש גם שיעדכנו אותי בהמשך מה קורה עם זה.
ישראל אייכלר: תקבל ממנהלת הוועדה את החלטת הוועדה.
ישראל אייכלר: תודה לגברת אלבז, אנחנו מאחלים לבת שלך שתהיה לה רפואה שלמה.
ישראל אייכלר: בעיית הרכב שלך נפתרה?
ישראל אייכלר: אולי אפשר לעשות משהו במקרה הזה לפחות.
עדה וינר: לא כל הנכים שמבקשים את הקרייזלר וויאג'ר, וכל מה שקיים בטכנולוגיה של היום, וקיימים רכבים מדהימים, מקבלים את זה.
יולי תמיר: אנחנו מבקשים, בסך הכל, שתהיה בדיקה נוספת של המקרה הזה.
שלומית קואולמן: מבקשים.
עדה וינר: זה לא דרך להתייחס לאנשים שמוזמנים לוועדה.
עדה וינר: הייתי צריכה לדעת שזה הנושא, הייתי מכינה את זה.
שלומית קואולמן: המכתב הגיע אתמול, היא מבקשת פתרון, אי אפשר לעזור לה?
עדה וינר: עוד לא עניתי לשאלה שלך, זה מראה על ההתנהגות, שאני לא מקבלת אותה.
עדה וינר: אמרתי שאבדוק את הנושא, לא הודיעו לי שהנושא הזה יועלה היום.
ישראל אייכלר: טוב, תבדקי את זה מחדש, ואנחנו מקווים שיימצא פתרון.
ישראל אייכלר: אנחנו מודים לכולכם, הישיבה נעולה.
ישראל אייכלר: שמעון בן טולילה: מאיתנו אין שום הסכמה.
ישראל אייכלר: יהודה מימון: בתגובה לדבריו של עומרי שרון, שלפיו העירייה רוצה להפריט את התחבורה העירונית.
ישראל אייכלר: ראש העיר ביקש ביחד איתנו תוכנית הבראה אפילו לשנתיים, הממשלה לא מוכנה.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: אציג תחילה נתונים וגם מעט על ההיסטוריה.
ישראל אייכלר: אנחנו מדברים על תחבורה ציבורית בבאר שבע, 21 קווים ו- 120 אוטובוסים.
ישראל אייכלר: בשנת 2002 מספר הנוסעים השנתי באוטובוסים היו 24 מיליון, כאשר ליום היו 79,000 נוסעים, שזה כולל 1.4 מיליון חיילים בשנה.
ישראל אייכלר: בשנת 2002, הועברו לחברה סובסידיות בהיקף של 33 מיליון ₪ לעומת 15 מליון ₪ בשנת 2001.
ישראל אייכלר: יתרת הגירעון המצטבר, כפי שרשום בספרי החברה, בסוף שנת 2002 מסתכם ב- 44 מיליון ₪.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: מה הסיבה להבדל בין שנת 2002 ל- 2001, בכסף שניתן כסובסידיה?
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: בשנת 2002 שולמו תשלומים על חשבון הסכם ההפרטה הראשון, שנחתם ביולי 2001.
ישראל אייכלר: על חשבון ההסכם הזה, הממשלה העבירה יותר סובסידיה.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: זאת אומרת שזה לא בגלל שהחברה הפסידה יותר כסף באותה שנה.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: רמת ההפסד היא דומה, אבל כדי לסבר את האוזן, 23 מיליון שקל אלה תשלומים של הממשלה.
ישראל אייכלר: קריאה: אתה יכול גם להגיד שזה בגלל שהמחיר שלנו הוא חצי מהמחיר במרכז הארץ.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: תקציב החברה לשנת 2003, מצביע על הפסד חזוי של כ- 11 מיליון ₪, זה לאחר קבלת 10 מיליון ₪ סבסוד ייעודי ו- 3 מיליון ₪ סיוע מיוחד.
ישראל אייכלר: ללא קבלת סיוע, החברה מציגה בשנת 2003 הפסד שנתי בגובה של כ- 14 מיליון ₪.
ישראל אייכלר: לגבי עניין 30 האוטובוסים, אני רוצה להגיד שאכן האוטובוסים האלה לא הועברו, היות ואין להם ביטוח מקיף.
ישראל אייכלר: על פי הקבוע בחוק, אנחנו לא מעבירים אוטובוסים מבלי שיהיה להם ביטוח מקיף.
ישראל אייכלר: עומרי שרון: למה אין להם ביטוח?
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: אין לי תשובה לכך.
ישראל אייכלר: שמעון בן טולילה: בשום מקום בארץ, אין אוטובוס שהוא מבוטח בביטוח מקיף, לא האוטובוסים הפרטיים ולא הציבוריים.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: לא ניתן להשוות את החוסן הכלכלי והיציבות הכלכלית שיש לצי האוטובוסים שיש לחברות אגד ודן, עם חברת האוטובוסים בבאר-שבע.
ישראל אייכלר: גילה גמליאל: ועד עכשיו היה ביטוח מקיף לאוטובוסים?
ישראל אייכלר: שמעון בן טולילה: אף פעם לא היה.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: מה עלות הביטוח, שאבישי דרורי מדבר עליו?
ישראל אייכלר: ברוך בן בסט: הם ביקשו הצעת מחיר נתנו הצעה ואין בעיה לבטח, אבל כל האוטובוסים של התחבורה הציבורית בבאר-שבע לא מבוטחים בביטוח מקיף.
ישראל אייכלר: לגבי העלות עצמה, זה בסביבות ה- 7,000 ₪ לאוטובוס.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: מה ההיגיון בזה שבכל הארץ האוטובוסים לא צריכים להיות עם ביטוח מקיף ובבאר-שבע כן?
ישראל אייכלר: ערן טל: החברות הגדולות עובדות על "פולינג", כלומר לכל צי רכב גדול, יש ביטוח עצמי.
ישראל אייכלר: שמעון בן בסט: מאחר ו- 30 האוטובוסים האלה הם על שם משרד התחבורה, כדי שיוכלו להפריט את החברה, הם רוצים ביטוח מקיף לאוטובוסים.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: כדאי שנראה קודם את התמונה הכוללת, ואח"כ נעמיק בנושא האוטובוסים.
ישראל אייכלר: כאשר אנחנו מנתחים את עלויות התפעול ומסתכלים על "עלות-תועלת", כיצד החברה מתפעלת את עצמה.
ישראל אייכלר: לפי הבדיקות שאנחנו עשינו, החברה מפעילה את ציר הרכב בחוסר יעילות, כלומר היא מפעילה את ציר הרכב הרבה יותר ממה שנדרש בפועל.
ישראל אייכלר: זמני ההגדרה של הנסיעות, הם גבוהים ב- 100% מזמן הנסיעה המסחרי הנדרש, סידורי העבודה מנותקים לחלוטין מגובה הביקושים המשתנה מידי יום וזה נבדק, אנחנו חושבים שניתן להפעיל את מלוא השירות הקיים תוך הורדה משמעותית של התשומות השוטפות, והביקוש לשירותי תחבורה ציבורית בבאר-שבע הוא גבוה ואפילו שאלנו חברות אחרות.
ישראל אייכלר: אנחנו יודעים שלבאר-שבע יש פוטנציאל, אבל הוא לא מנוצל נכון בחישובי עלות התועלת.
ישראל אייכלר: שמעון בן-טולילה: בשעות העומס, אוטובוס יכול להכין בין 70 ל- 75 איש.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: ניצול הקיבולת היומי הממוצע מסתכם ב- 38%, כשאפשר הרבה יותר.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: האם ידוע לכם מהו "ניצול הקיבולת" בירושלים?
ישראל אייכלר: שמעון בן-טולילה: אנחנו רואים בירושלים, אוטובוסים ארוכים כששני החלקים שלהם לא מלאים.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: כדי להבין את הנתון "ניצול הקיבולת", אני חייב לקבל השוואה אחרת אני לא יודע מה זה אומר.
ישראל אייכלר: אבישי דרורי: הנקודה אליה אני חותר היא, שהתפעול השוטף שלה הוא בעייתי.
ישראל אייכלר: לחברה ניתנו שתי הזדמנויות, שהוזכרו כאן, ביולי 2001 נחתם הסכם עם עיריית באר-שבע על מכירת 51% מהמניות לגורם זר, עם אבני דרך וההסכם לא מומש.
ישראל אייכלר: בדצמבר 2002 נחתם הסכם חדש, כאשר אנחנו צריכים להבין שגם הוא לא מומש.
ישראל אייכלר: כאשר אנחנו מסתכלים על העלויות, על פי החישוב שלנו עלות הבראת החברה בשנה עולה קרוב ל- 18 מיליון ₪.
ישראל אייכלר: שמעון בן טולילה: אנחנו הסכמנו על 18 מיליון שקל בשנה.
ישראל אייכלר: היו"ר ישראל אייכלר: מה הסיבה שלא בוצע ההסכם?
ישראל אייכלר: שאול מרידור: יש שני הסכמים: ההסכם מיולי 2001 לא מומש, בתוך ההסכם עצמו יש סעיף שבו אם עד 16 או 18 חודש מיום חתימת ההסכם, ויש גם שני פרקי זמן שצריכים לעבור בעירייה כדי לאשר את ההסכם, זה לא אושר ולכן פג תוקפו של ההסכם.
ישראל אייכלר: שמעון בן טולילה: למה לא אושר?