GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יצחק הלוי: אנחנו רוצים את כל השירותים שיהיו בעיר אילת כעיר בישראל.
<אבנר עורקבי: יש גם ראש עיר במשרה מלאה.
<אבנר עורקבי: ולא מייבאים אותך, אה?
יוליה מלינובסקי: זהו, אולי תהיה גם ב-75% משרה ותגיע פעמיים בשבוע.
<אבנר עורקבי: אדוני ראש העיר, לא מייבאים אותך מבאר שבע.
<יצחק הלוי: אתה רואה.
<יצחק הלוי: גם זה לא עושים.
<אבנר עורקבי: אתה ראש עיר במשרה מלאה.
עודד פורר: אל תיתן רעיונות.
ישראל אייכלר: עודד פורר ביקש לדבר, ברשות הפונים.
עודד פורר: אני מתנצל, כי אני צריך לצאת לישיבת סיעה, אבל כן היה לי חשוב לבוא לפה כששמעתי על המקרה הזה.
עודד פורר: מי ששומע אותו לא מאמין.
עודד פורר: הוא חושב שמדובר באיזו מדינה אחרת ואני לא רוצה להשתמש במילים בוטות, אבל תראו, ואני אומר את זה לנציגי הביטוח הלאומי.
עודד פורר: מנכ"ל הביטוח הלאומי נתן שתי סיבות מרכזיות ללמה לא.
עודד פורר: האחת היא מאגר הרופאים הגדול והמגוון שאין בנמצא בעיר אילת, והשנייה היא הבעיה של ניגוד עניינים.
עודד פורר: בהצעה שהועלתה פה על ידי חברת הכנסת מלינובסקי וראש העיר, ואני מצטרף אליה, פשוט אחת לחודש או אחת לשבוע, לפי הצורך, תטיסו.
עודד פורר: קחו שבעה כרטיסי טיסה, עשרה כרטיסי טיסה, תטיסו אולם לאילת.
עודד פורר: אתם גם לא צריכים סניף קבוע, ישכרו, אני בטוח שיעזרו לכם בעירייה או שיסדרו לכם חדר.
ישראל אייכלר: יש, יש סניף של הביטוח הלאומי.
עודד פורר: לא, אין להם מספיק חדשים שם.
ישראל אייכלר: דיברתי עם ראש העיר בעניין.
עודד פורר: ראש העיר יסדר להם חדרים.
עודד פורר: מקסימום, אני בטוח שאפשר גם לשכור חדר בבית מלון, אולם כזה ובמשך כל היום תקבלו שם את הקהל.
עודד פורר: אני אומר לכם, זה חלק מהתפקיד שלכם גם כנותני שירותים לציבור, שצריכים להתייחס לציבור בכבוד.
עודד פורר: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, הוא לא אותו שמשתמשים בה רק על חופש ביטוי ועל נושאים שקשורים פה בכנסת.
עודד פורר: הוא גם קשור להתייחסות בכבוד לזה שכשבן אדם זקוק לשלטון, זקוק למוסד, זקוק לממסד, לא רומסים את כבודו וגורמים לו לכתת רגליים בארץ, על כל המורכבויות.
עודד פורר: ואפשר עכשיו לדבר פה ולרומם את החשיבות של אילת ומה צריך לתת, וגם מתייחסים לאילת כעיר מיוחדת.
עודד פורר: גם הממשלה מתייחסת לאילת כעיר מיוחדת במובנים האלה, אבל פשוט לא צריך.
עודד פורר: ואני אומר את זה לכם בשיא הידידות.
עודד פורר: יש שתי אפשרויות, כמו שאני רואה את זה לסיכום הדיון, ככל שתסכמו, לצערי אני לא אהיה פה בכל הדיון.
עודד פורר: יש שתי אפשרויות: האחת היא שהמוסד לביטוח לאומי ייקח על עצמו את העניין הזה ויפתור אותו תוך פרק זמן קצר.
עודד פורר: השנייה היא שלא תהיה ברירה ונעשה את זה – וזה אבסורד לעשות את זה – אבל אם צריך חוק, אדוני, אנחנו נגיש חוק ועדות ביטוח לאומי - - -
יוליה מלינובסקי: אנחנו חברים בוועדת עבודה ורווחה.
עודד פורר: אנחנו נגיש חוק ועדות ביטוח לאומי ובחוק יחויב לקיים את הוועדות באילת ואני מבטיח לכם שתוך זמן קצר יותר מ-61 חברי כנסת יחתמו על החוק הזה.
עודד פורר: אין לי ספק בכלל.
עודד פורר: אז מוטב שלא נגיע למקומות האלה.
ישראל אייכלר: זה גם יכול לעלות להם יותר יקר, כי יגידו גם קריית שמונה וגם צפת, ונעשה רשימה של ערים.
עודד פורר: נעשה רשימה מסודרת של כל הערים ולא תהיינה בעיות.
יוליה מלינובסקי: נפתח את זה, כן.
ישראל אייכלר: תודה רבה חבר הכנסת פורר.
ישראל אייכלר: אנחנו נפנה לפונים.
ישראל אייכלר: ראש דוברים סטס דנקין, בבקשה.
<סטס דנקין: שלום לכולם.
<סטס דנקין: שמעתי את מה שאמרה יוליה.
<סטס דנקין: אני באמת רוצה להודות ליוליה שהתברכתי ופניתי ליוליה לגבי ועדות רפואיות של הביטוח הלאומי.
<סטס דנקין: אני בעיקרון תושב אילת 21 שנה.
<סטס דנקין: כבר רוצה להודות לראש העיר, שבאמת אפשר לי להתנדב, מה זה אפשר לי להתנדב, כאילו פניתי אליו וקיבלתי יום קבלת קהל של תושבי אילת, מהאגף לרווחה ושירותים חברתיים, שירות לאזרח, שי"ל, שנקרא, ואני מתנדב במשך כמה שנים כבר.
ישראל אייכלר: מה התפקיד שלך המקצועי?
<סטס דנקין: אני מנהל תשתיות בחברת תקשורת, 21 שנה באילת.
ישראל אייכלר: חברה פרטית?
<סטס דנקין: לא, אני שכיר בחברה.
<סטס דנקין: אני בחור שכיר, פשוט.
ישראל אייכלר: אה, שכיר שמתנדב לצרכים חברתיים קהילתיים.
<סטס דנקין: כן, כבר כמה שנים.
<סטס דנקין: פנו אלי המון תושבים לגבי הקושי להגיע לוועדות ובמשך שנה הסתובבתי בעיר ושאלתי למה ולא קיבלתי תשובה הגיונית, עד שהתחלתי לפגוש ולדבר.
<סטס דנקין: הנה, הבאתי את סטפן מאילת.
<סטס דנקין: סטפן.
<סטס דנקין: עגלה של 40 קילו, תושב חוזר מגרמניה, עם הרגל, אני לא רוצה להוסיף פה.
<סטס דנקין: הוא מגיע לתל אביב עם הכרטיסים.
<סטס דנקין: הנה, הוא אפילו מסר לי כרטיס.
<סטס דנקין: עם עגלה של 40 קילו הוא צריך לעלות לטיסה, להגיע לתל אביב, לחכות לאיזו שהיא מונית מיוחדת, שהוא מפספס את הוועדה, שהוא יכול להיכנס עם העגלה הזאת של 40 קילו למונית, כדי להגיע לוועדה, שאחר כך הוא חוזר באיחור לטיסה שהוא לא מצא מונית מתאימה.
<סטס דנקין: לשלם מכספו את הכרטיסים כדי לחזור לאילת ושלא יקבל החזר אפילו בחזרה.
ישראל אייכלר: כמה פעמים הוא צריך לעשות את זה?
<סילגי סטפן: סליחה, סליחה - - -
ישראל אייכלר: תדבר למיקרופון.
ישראל אייכלר: סטס, אולי תיתן לו לדבר?
<סטס דנקין: הוא ימשיך עכשיו, אחרי.
<סטס דנקין: חברה שלי, שגרה באילת, ריטה פז'לסטי - - -
יוליה מלינובסקי: יש פה את כל הפניות שאנחנו אספנו, כבוד יושב הראש.
יוליה מלינובסקי: יש פה ממש פניות-פניות.
<סטס דנקין: יש עוד כאלה שפחדו גם לתת.
<סטס דנקין: יש קושי גם כן בעניין הזה.
<סטס דנקין: חברה שלי במקרה פנתה אלי, בלי שלפוחית שתן, אומרת סטס, אני עם שקית, עם הצרכים לא טסה, כי אני לא יכולה לטוס.
<סטס דנקין: אני נוסעת.
<סטס דנקין: קבעו לה ועדה בשמונה-שמונה וחצי בבוקר.
<סטס דנקין: היא לוקחת באחת בלילה אוטובוס מאילת לבאר שבע עם בעלה.
<סטס דנקין: היא לא יכולה לבוא לבד.
<סטס דנקין: 5 שנים היא ישבה בבית עם המחלה.
<סטס דנקין: אני לא אכנס לזה עכשיו.
<סטס דנקין: בשעה אחת בלילה לוקחת אוטובוס.
<סטס דנקין: מגיעה לתל אביב בשש בבוקר עם בעלה.
<סטס דנקין: מחכה בתחנה המרכזית שם, לוקחת - - -
ישראל אייכלר: אין לה איפה להיות גם בתל אביב.
<סטס דנקין: אני רק מהמחשבה מהסיפור נהייתי כבר חולה.
<סטס דנקין: נפשית אין לי כוח כבר פשוט.
יוליה מלינובסקי: לשמוע את הסיפורים.
<סטס דנקין: ויש הרבה כאלה, באמת.
<סטס דנקין: אני השכרתי מיניבוס במיוחד בשביל להביא אותם לוועדה, את זהבה, את סטפן, כי גם אנשים - - -
ישראל אייכלר: סליחה, יש לי שאלה.
ישראל אייכלר: אתה כפעיל, שמעת מהגברת שיש לה בשמונה וחצי, לא יכולת להרים טלפון לוועדה ולבקש שזה יהיה בצהריים או אחר הצהריים?
<סטס דנקין: היא כבר סיפרה לי שכבר זה עבר את כל הטרטור הזה.
<ריטה פוז'לסקי: את כל הפניות שאספנו.
ישראל אייכלר: אתה מבין מה אני אומר?
ישראל אייכלר: יש פה אבסורד בעצם קביעת השעה לאדם שגר כל כך רחוק, בשמונה בבוקר.
יוליה מלינובסקי: ובשמונה בערב גם כן.
יוליה מלינובסקי: מה הוא יעשה בלילה?
<סטס דנקין: יש פשוט חוסר צדק, חוסר כבוד לאנשים - אלה שמשלמים להם כסף וזה לא הפוך.
יוליה מלינובסקי: טוב, בוא נשמע אנשים.
<סטפן סילגי: סטפל סילגי.
ישראל אייכלר: סטפן סילגי, בבקשה, דבר.
<סטפן סילגי: שלום לכולם.
<סטפן סילגי: אני תושב חוזר.
<סטפן סילגי: אני חייתי באילת משנת 1984 עד שנת 1996.
<סטפן סילגי: עשיתי סרטים מתחת למים באגפא ספורט, הייתי הראשון בארץ שהתחיל עם זה.
<סטפן סילגי: בשנת 1996 נסעתי לחופש, כי 12 שנה לא הייתי בחופש.
<סטפן סילגי: נסעתי לבודפשט, כי אני ממוצא הונגרי.
<סטפן סילגי: שם ביצעו עלי שוד-רצח שהצליח.
<סטפן סילגי: אני הייתי במוות קליני 5 שעות, חום טמפרטורה ירד ל-4 מעלות, זה אקזיטוס, אין בן אדם שחי.
<סטפן סילגי: אני חי והגעתי לכיסא גלגלים.
<סטפן סילגי: וככה לא רציתי לחזור.
<סטפן סילגי: לא רציתי ליפול על המדינה, שאני אחיה פה מביטוח לאומי וכל השאר.
<סטפן סילגי: אני גם אזרח גרמני.
<סטפן סילגי: זאת אומרת אני הייתי שם מבוטח, לא הייתי לי שם בעיה של מי משלם.
<סטפן סילגי: עכשיו לפני 4 שנים ירדתי מהאופנוע שלי, שכחתי להוריד את הרגלית, היא נפלה לי על הרגל.
<סטפן סילגי: זה ריסק לי את כף הרגל.
<סטפן סילגי: זה אופנוע 260 קילו.
<סטפן סילגי: בקיצור, הפרופסור שהיה אחראי שם בבית החולים הזה, בפרנקפורט על המיין, אמר שהוא 50 שנה במקצוע, אבל כזו רגל הוא עוד לא ראה.
<סטפן סילגי: שאלתי אותו פרופסור, כמה זמן אתה חושב שאני צריך להיות פה?
<סטפן סילגי: הוא אומר אם הכל הולך מהר ואם הכל מתרפא יפה – שישה עד שמונה שבועות מינימום.
<סטפן סילגי: אבל מה מביא המזל שלי?
<סטפן סילגי: נפלתי על רופא אנטישמי נאצי שארבע פעמים ניתח אותי.
<סטפן סילגי: לא רק שהוא לא שם לי את הרגל במקום, אלא הוסיף לי עוד יותר נזקים, שיהיה בטוח שאני בחיים יותר לא אוכל להשתמש ברגל הזאת.
<סטפן סילגי: אני דיברתי עם איזו אחות לילה ש-.
<סטפן סילגי: נו, לא חשוב.
<סטפן סילגי: הלאה.
<סטפן סילגי: היא סיפרה לו כאילו שאני ישראלי.
<סטפן סילגי: יום אחד הוא הזמין אותי לחדר רופאים, אני והוא ארבע עיניים.
<סטפן סילגי: אמרתי לו דוקטור - - -
<סטס דנקין: איפה זה, בגרמניה, סליחה?
<סטפן סילגי: בפרנקפורט.
<סטס דנקין: אני מבקש שתחזור בבקשה לישראל.
<סטפן סילגי: לא, לא, שיבינו באיזה מצב אני, רק שנייה.
<סטפן סילגי: משפט אחד.
<סטפן סילגי: אז הוא אמר לי בפנים, תשמע, אתה בעיני רוצח, רוצח לא צריך שתי רגליים, אחת יותר מדי.
<סטפן סילגי: אומר לי רופא בכיר.
יוליה מלינובסקי: אדוני, אנחנו רוצים לשמוע את הבעיה.
ישראל אייכלר: גברת מלינובסקי, תרשי לי לחלוק.
ישראל אייכלר: מאד מעניין אותי הנימוק למה הוא חושב שאתה רוצח.
<סטפן סילגי: למה הוא חושב?
<סטפן סילגי: כי הוא שמע, כי אני סיפרתי לו שאני ישראלי, אילתי גאה, אז היא סיפרה לו והוא ראה שם בטלוויזיה בעזה הילדים הרוגים, שחיילים ישראלים ירו בהם.
<סטפן סילגי: בגלל זה בעיניו - - -
ישראל אייכלר: זה מאד מאד רלבנטי.
ישראל אייכלר: בקיצור, הבנת שהמקום שלך פה.
<סטפן סילגי: אוקיי, נחזור.
<סטפן סילגי: הסתובבתי ב-62 בתי חולים.
<סטפן סילגי: הוא זרק אותי לפני הזמן.
<סטפן סילגי: הוא דאג לזה שאני יותר לא אדרוך על הרגל הזאת.
ישראל אייכלר: הגעת לפה.
<סטפן סילגי: הסתובבתי ב-62 בתי חולים בכל גרמניה.
<סטפן סילגי: אף אחד לא רצה לטפל בי, כי כולם התקשרו אליו ואת כולם הוא הצליח לשכנע ש - - -
ישראל אייכלר: הגעת לאילת.
<סטפן סילגי: הגעתי לאילת ב-20 במרס.
<סטפן סילגי: השנה.
<סטפן סילגי: ב-20 במרס הגעתי לאילת.
<סטפן סילגי: לארץ הגעתי ב-10 במרס.
<סטפן סילגי: הייתי 10 ימים בתל אביב אצל חבר וב-20 ירדתי לאילת ומאז אני כל הזמן באילת.
<סטפן סילגי: עכשיו, ביטוח לאומי נתן לי תעודת נכה ולא מכירים בי בתור נכה.
<סטפן סילגי: הווה אומר – אני לא מקבל קצבת נכות, אלא אני מקבל הבטחת הכנסה.
<סטפן סילגי: הייתי בשתי ועדות.
<סטפן סילגי: בוועדה הראשונה שהייתי ב-30 באוגוסט, קבעו שאני נכה.
<סטפן סילגי: כי ביטוח לאומי בכלל לא רצה לשלוח אותי.
<סטפן סילגי: אמרתי למה?
<סטפן סילגי: אמרו זה - - -
ישראל אייכלר: ועכשיו קבעו שקיבלו?
<סטפן סילגי: אמרו שזה לא קרה בארץ.
<סטפן סילגי: אמרתי אבל אני אזרח ישראלי.
<סטפן סילגי: בגלל זה הם לא מוכנים להכיר בי בתור נכה, למרות שהם נתנו לי תעודת נכה.
<סטפן סילגי: עכשיו הם נתנו לי רק 80% כי אמרו לי שזה המקסימום שבן אדם יכול לקבל, אפילו שאין לי שתי רגליים.
<סטפן סילגי: זה המקסימום 80% וזה גם שקר, כי אמרו לי שזה לא נכון.
<סטפן סילגי: אבל מה?
<סטפן סילגי: בוא נגיע לעניין.
<סטפן סילגי: אני שואל למה נותנים לבן אדם בן 61 בכסא גלגלים למות ברחוב?
<סטפן סילגי: כי אני חמישה חודשים ברחוב, כי אמרו לי עכשיו את בהמתנה, אתה בתהליכים.
<סטפן סילגי: מלאתי 250 עמודים בביטוח לאומי - את זה אנחנו צריכים לבדוק.
<סטפן סילגי: אז בכלל לא הייתי מבוטח, לא הייתי יכול ללכת לרופא.
<סטפן סילגי: גם בארץ לא טופלתי.
<סטפן סילגי: הרגל שלי היום במצב ש-80% מורידים לי אותה, כי רגל שלא מטפלים בה, זה מגיע לזה.
<סטפן סילגי: עכשיו הרגל שלי התפוצצה, כי אני חמישה שבועות ישבתי 24 שעות בכיסא הזה.
<סטפן סילגי: התמלא מים.
<סטפן סילגי: התפוצץ.
<סטפן סילגי: בגלל זה אני - - -
<סטס דנקין: סטפן, איך אתה מגיע לוועדות בתל אביב?
<סטפן סילגי: לתל אביב, זהו.
<סטפן סילגי: עכשיו אני מקבל כרטיס טיסה הלוך ושוב.
<סטפן סילגי: פעם ראשונה, כשהייתי בוועדה, חיכיתי 4 שעות למונית שיכולה להוביל אותי, כי אני צריך מונית כזו.
<סטפן סילגי: יש מוניות בתל אביב, אבל ברגע שהם שמעו שהוא צריך לקחת אותי רק 4 או 5 קילומטרים והוא בצד השני של העיר, אז הוא לא בא, כי לא משתלם לו.
<סטפן סילגי: ואני איבדתי את הטיסה שלי.
<סטפן סילגי: הייתי צריך לשלם מהכיס שלי 380 שקלים לקנות כרטיס, להגיע הביתה.
<סטפן סילגי: את המונית גם לא החזירו לי ואני מקבל 2,050 שקלים בשביל מחיה בחודש.
<סטפן סילגי: אז איך יתכן מצב כזה שנותנים לאנשים למות ככה ברחוב?
ישראל אייכלר: טוב, שמענו.
ישראל אייכלר: יש לנו הרבה חומר למחשבה מכל הסיפור שלך, הוא מאד מרתק, אבל מה שנוגע אלינו, אנחנו צריכים לראות באמת שיביאו אליכם לאילת ואז נוכל להתקדם.
ישראל אייכלר: הגברת זהבה ג'ורנו, בבקשה.
<זהבה ג'ורנו: אני אספר על הוועדה האחרונה שהייתי בה.
<זהבה ג'ורנו: לוועדה האחרונה זומנתי, הייתי ב-6 בדצמבר.
<זהבה ג'ורנו: בעלי לקחת יום חופש.
<זהבה ג'ורנו: עד חזרתי לעבודה – אני עובדת בעירייה 30 שנה – איך שהוא אספתי את עצמי וחזרתי לעבודה – נאלצתי לקחת חופש על אותו יום.
<זהבה ג'ורנו: זומנתי לוועדה בשעה ארבע חמישים בערב.
<זהבה ג'ורנו: בעלי לקח אותי.
ישראל אייכלר: בתל אביב?
<זהבה ג'ורנו: בבאר שבע.
<זהבה ג'ורנו: כל הוועדות שזומנתי, הנה, יש פה מספר ועדות שהייתי, היו בבאר שבע.
<זהבה ג'ורנו: מעולם לא הציעו לי משהו אחר ולא אמרו לי שקיים משהו אחר.
<זהבה ג'ורנו: באוטובוס זה לא היה שיקול בשבילי.
<זהבה ג'ורנו: אני לא אסע לבד באוטובוס.
<זהבה ג'ורנו: גם היה לי קשה להתנייד תקופה מסוימת.
<זהבה ג'ורנו: אני ארבע שנים אחרי הפגיעה ברגל ועדיין יש רגעים שפתאום אני מוצאת את עצמי עם כאבי תופת.
<זהבה ג'ורנו: בוועדה האחרונה שהייתי הרופא שאל אותי שתי שאלות, הוא לא בדק אותי.
<זהבה ג'ורנו: אני הופתעתי.
<זהבה ג'ורנו: היה גם עורך דין שהגיע מתל אביב.
<זהבה ג'ורנו: הוא לא בדק אותי.
<זהבה ג'ורנו: חמש דקות הייתי בוועדה.
<זהבה ג'ורנו: שאלת אותי שתי שאלות, ללא בדיקה.
<זהבה ג'ורנו: אז בשביל מה טרטרו אותי?
ישראל אייכלר: ומה החליטו?
<שלומית אבינח-קואולמן: והציעו לך לבצע את הוועדה בלעדייך?
<זהבה ג'ורנו: החליטו להכיר לי 10% כפיברומיאלגיה, כשלפני כן - - -
ישראל אייכלר: אמרו לך שאת חייבת לבוא?
<זהבה ג'ורנו: ברור.
<זהבה ג'ורנו: עוד מעבר לכך, עוד שלחו לי תזכורת שאם אני לא מגיעה לוועדה אני עלולה לשאת בהוצאות של הוועדה.
ישראל אייכלר: טוב, אנחנו נבקש לשמוע את סנדרה אהרוני, גם את מאילת?
<סנדרה אהרוני: כן.
<סנדרה אהרוני: את האמת שאני באופן אישי עדיין לא זומנתי לשום ועדה.
<סנדרה אהרוני: אני לפני חצי שנה הובחנתי כחולה אונקולוגית.
<סנדרה אהרוני: עברתי את כל הטיפולים, הכל בסדר וזה כבר מאחורי, אני מקווה.
<סנדרה אהרוני: רק צריכה לעשות כמה בדיקות.
<סנדרה אהרוני: קיבלתי כתב מכתבים מביטוח לאומי שאני צריכה להגיע לוועדה ואני מקווה שאני לא אצטרך.
<סנדרה אהרוני: אני דווקא רוצה לדבר על איך נכנסתי לכל זה, לכל הנושא של הוועדה.
<סנדרה אהרוני: אחרי שסטס ויוליה העלו את כל הנושא, אני התחלתי לאסוף פניות מתושבי אילת, והסיפורים שנחשפתי אליהם - - -
<קריאה: פתחת קבוצה בפייסבוק.
<סנדרה אהרוני: פתחתי.
<סנדרה אהרוני: גם פרסמנו את זה בפייסבוק, גם היה מייל חברתי שפתחנו ואנשים שלחו לשם מיילים.
<סנדרה אהרוני: ככה הכרתי את זהבה בעצם.
<סנדרה אהרוני: חיפשנו דרך הפייסבוק ודרך האנשים שמכירים בעיר, והסיפורים שאני נחשפתי, זה פשוט לשבת ולבכות.
<סנדרה אהרוני: לשבת ולבכות.
<סנדרה אהרוני: במיוחד - - -
ישראל אייכלר: את אומרת סיפורים, שאם הייתה בוועדה באילת זה לא היה קורה, או שזה סתם צרות של עם ישראל?
<סנדרה אהרוני: זה לא היה קורה.
<סנדרה אהרוני: סתם, חשוב לי מאד לציין מקרה ספציפי שחרוט לי במוח.
<סנדרה אהרוני: חרוט.
<סנדרה אהרוני: בחורה בת 29, בת 26, עברה התעללות מינית מגיל קטן, כרגע גרה באילת.
<סנדרה אהרוני: מפחדת לעלות לאוטובוס.
<סנדרה אהרוני: יש לה פחד.
<סנדרה אהרוני: יש לה פוביה להיכנס לאוטובוס, שיהיו לידה גברים.
<סטס דנקין: גם במטוס.
<סנדרה אהרוני: גם במטוס.
<סנדרה אהרוני: היא מפחדת לצאת מאילת.
<סנדרה אהרוני: למה?
<סנדרה אהרוני: בגלל זה היא לא מקבלת ביטוח לאומי.
ישראל אייכלר: היא חייבת לבוא באופן אישי.
<סנדרה אהרוני: כן, אחרת שוללים אותה.
ישראל אייכלר: טוב, אני רוצה לבקש ממשה זמיר, שיש לו גם קשר לאילת ואנחנו נשמע מה הסיפור שלך.
<משה זמיר: טוב.
<משה זמיר: אני לפני חודשיים נחשפתי לסיפור הזה של הבעיה באילת, אני כעיתונאי, והרבה מאד מקרים של אנשים שמגיעים לוועדות, שולחים אותם לוועדות והוועדות לא מתקיימות.
<משה זמיר: הם מפסידים ימי עבודה.
<משה זמיר: בגלל שהם רוצים לקבל כסף מהביטוח הלאומי, זה אנשים שעובדים והם מפסידים ימי עבודה, מטרטרים אותם – תלכו ותחזרו והוועדה לא מתקיימת ואף אחד גם לא טורח להודיע להם שאין ועדה, שהרופא לא נמצא.
<משה זמיר: ואוי ואבוי אם הם מאחרים.
<משה זמיר: אני לא מדבר על הקטע הזה כשמזמנים אותם לוועדה בשעה שתיים וחצי, והוועדה מתקיימת בשעה שמונה בערב.
<משה זמיר: גם את זה יש.
ישראל אייכלר: למה, כי יש תור או מה?
<משה זמיר: יש תור ואף אחד לא מתחשב בזה שהם גרים באילת.
יוליה מלינובסקי: ובן אדם צריך לחזור, יש לו כרטיס טיסה.
יוליה מלינובסקי: משהו.
יוליה מלינובסקי: אבל הוועדה, אתה יודע, אתה יושב בתור, אז חכה.
יוליה מלינובסקי: חכה.
ישראל אייכלר: אז מחכים.
<משה זמיר: אני אשלח לך את הפניות שאני קיבלתי.
<משה זמיר: פשוט מדהים.
ישראל אייכלר: כן, תעביר אותם שנוכל לראות.
<משה זמיר: בהחלט.
ישראל אייכלר: מי זה עורך דין יוסף בדש?
<יוסף בדש: אני.
<יוסף בדש: אדוני, אני עורך דין שעובד כרגע באילת ויש לי גם לקוחות שאני רוצה לספר עליהם משהו קצר, לא להאריך וגם לגבי עצמי ואני אתן כדוגמא.
<יוסף בדש: אז יש לי לקוחות שכשאני צריך להגיע איתם לוועדות או בתל השומר או בבאר שבע, אז אני צריך להכין אותם מראש ולהכין אותם מראש לוועדה זה בעיקר קודם כל אני צריך להכין אותם נפשית לנסיעה ולטיסה ולהכנה.
<יוסף בדש: הגעתי עם לקוח שלי לפני חודשיים עם בעיות פסיכיאטריות וגם החברה שהוא נמצא בה היא חברה חרדית, וזה מאד קשה ללכת איתו לכל הדברים האלה.
<יוסף בדש: הגענו אחרי נסיעה ארוכה, שהיינו צריכים לעצור הרבה פעמים.
<יוסף בדש: הגענו, הוא כבר לא יכול היה לתפקד בוועדה.
<יוסף בדש: הוא הוריד את הראש כל הזמן והרופא החליט שהוא עושה הצגות ומשחקים, ולמרות שניסיתי להסביר לו שהנסיעה וכל הקשיים האלה, זה מה שגרם לו, כמובן הוא קיבל אפס.
<יוסף בדש: במקרים אחרים שאני מגיע - - -
יוליה מלינובסקי: זאת אומרת עצם זה זה כבר גם כן פוגע בקבלת הזכויות.
יוליה מלינובסקי: זאת אומרת בן אדם כבר בא בכזה מצב, שהוא כבר לא יודע לתפקד ולהתנהג בצורה - - -
<יוסף בדש: הפניה של המוסד לביטוח לאומי אומרת ככה – אי הופעה לוועדה עשויה לגרום לעיכוב ניכר בטיפול בתביעה ואף לדרישת החזר ההוצאות שנגרמו.
<יוסף בדש: כלומר, אם אני חס וחלילה בבוקר חולה או קורה משהו ואני לא יכול להגיע, אני צפוי עכשיו להוצאות נוספות.
<יוסף בדש: אם נניח הגעתי ואיזה שהוא סוג של מסמך אין, אז אני צריך לחכות - - -
ישראל אייכלר: וגם מודיעים יום קודם עוד פעם?
ישראל אייכלר: מודיעים לאדם יום קודם?
<יוסף בדש: לא.
<יוסף בדש: המכתב מתקבל - - -
ישראל אייכלר: אצל רופא שיניים אם אתה לא בא, הם מודיעים יום קודם ואם אתה לא בא אתה גם משלם על זה.
<יוסף בדש: כן.
<יוסף בדש: אז פה הם לא מודיעים כלום.
<יוסף בדש: אני אתן לך דוגמא אישית.
<יוסף בדש: אני נחבלתי לפני כחצי שנה והגשתי בקשות ואני צריך להגיע לוועדה ב-30 בינואר.
<יוסף בדש: כתוב פה – אתה צריך להיבדק בפני אורטופד.
<יוסף בדש: יכול להגיד לך ראש העיר איזו אוכלוסייה, איזה רופאים, איזה בית חולים יש לנו, ואני לא מבין, למה בשביל בדיקת אורטופד אני צריך לנסוע לבאר שבע?
<יוסף בדש: אם לא מאמינים לרופאים שלנו, שאני נותן את החיים שלי בידיים שלו, הוא מרדים אותי, מנתח אותי, אז לא להאמין לו שהוא יכול לתת חוות דעת אובייקטיבית?
<יוסף בדש: זה אני גם לא מבין.
<יוסף בדש: עכשיו, אני שומע גם שהוועדות האלה, וגם הייתי בכמה ועדות, גם מטעם משרד הביטחון אישית גם וגם אני רואה עם האנשים שלי.
<יוסף בדש: יושבים שם, ויסלחו לי, אני לא יודע אם אני פוגע במישהו - - -
ישראל אייכלר: למה אתה צריך שיסלחו לך?
ישראל אייכלר: בוא נגיע לעניין עצמו וזהו.
<יוסף בדש: לא, כי אני רוצה להגיד עוד משהו.
<שלומית אבינח-קואולמן: דבר על נושא הישיבה, לא על תוכן הוועדות, כי זה דיון אחר.
<יוסף בדש: רק שנייה.
<יוסף בדש: יושבים שם אנשים בוועדה שהם חסרי סבלנות.
ישראל אייכלר: אוי, זה בכל הוועדות.
ישראל אייכלר: זה כבר לא משנה, גם אם הם יבואו לאילת הם יהיו כאלה.
<יוסף בדש: לא, אני לא חושב.
<יוסף בדש: אני לא חושב שהם יהיו חסרי סבלנות, למה?
ישראל אייכלר: יש לנו תלונות על כל הוועדות.
<יוסף בדש: כי יש לו בתור, הוא פותח את הדלת והוא שואל – "כמה אנשים עוד יש אחריך?
<יוסף בדש: " אתה כבר מבין שהוא חסר סבלנות.
<יוסף בדש: באילת אני - - -
יוליה מלינובסקי: בסדר, אנחנו צריכים להבין שהוא - - - באילת - - -
<סטס דנקין: אז שיבואו לאילת, שיהיה להם הרבה זמן.
<יוסף בדש: באילת אני אוציא אותם גם לבלות אחר כך.
ישראל אייכלר: אולי תרגיעו אותם במלון אחר כך.
<קריאה: אצלנו אנחנו רגועים בדרך כלל, יש אוירה שאנטי.
יוליה מלינובסקי: טוב, בואו נשמע, אני חייבת ללכת.
<יוסף בדש: כבוד יושב הראש, אני אומר שבאילת גם אחר כך יש לנו איפה לתת להם לבלות ולשתות ולנוח ולבוא למחרת.
ישראל אייכלר: אני לא יכול להפסיק באמצע משפט.
ישראל אייכלר: תסיים במשפט אחרון בבקשה, אדוני.
<יוסף בדש: הנושא הוא שיש פתרונות בתוך אילת.
<יוסף בדש: זה מה שאני רוצה להגיד.
<יוסף בדש: יש פתרונות.
<יוסף בדש: אם רוצים להביא אותם לאילת וזה עושה קשיים וזה נושא כלכלי, אני חושב שגם על זה לא צריך לחשוב על זה במושג כלכלי.
ישראל אייכלר: כן, הסכמנו על זה.
<יוסף בדש: אבל יש בתוך אילת – אתם יכולים לבוא לראות – את כל האנשים המתאימים שיכולים לתת פתרונות לכל האנשים מכל הסוגים.
<יוסף בדש: ואחד הדברים שיכול להיות - - -
ישראל אייכלר: בוא ניתן למוסד לביטוח לאומי.
<יוסף בדש: עוד רגע.
ישראל אייכלר: לא, אני לא יכול עוד רגע, כי חברת הכנסת רוצה ללכת והיא יזמה את הדיון ויש פה אנשים מהביטוח הלאומי שבאו מרחוק.
<יוסף בדש: אני לא יודע אם אמרו לכם את המספר – 500 איש בערך בשנה, לחלק את זה למשך השנה, להביא את האנשים האלה ולראות שאפשר לעשות את זה מקובץ ליום יומיים ולפתור את הבעיה הזאת בתוך אילת, גם עם אנשי אילת.
ישראל אייכלר: תודה לעורך הדין בדש, ועכשיו ניתן למוסד לביטוח הלאומי, גברת ירונה שלום, מנהלת אגף הוועדות.
יוליה מלינובסקי: אם אפשר לשמוע אותך, כי פשוט מחכים לי בסיעה ואני מאד מאד רוצה לשמוע את תשובתך.
<ירונה שלום: אוקיי, אז ככה, קודם כל התשובה נחלקת לכמה דברים.
<ירונה שלום: היו כאן אי אילו דיוקים ואני פשוט אתחיל קצת בלדייק את הדברים, גם בעובדות שאנשים תיארו על עצמם.
ישראל אייכלר: אולי תתמקדי באילת?
<ירונה שלום: אז אני אתמקד באילת, אוקיי.
<ירונה שלום: אז ככה, תראו, בעיקרון ועדות נכות מתקיימות לחליפין או בבאר שבע או בתל אביב, בתל השומר.
<ירונה שלום: לתל השומר אנחנו באמת מספקים כרטיסי טיסה.
<ירונה שלום: האנשים טסים, הם לא קונים את הכרטיס בעצמם.
<ירונה שלום: אנחנו מספקים להם את כרטיסי הטיסה, הם נוסעים והם חוזרים.
<ירונה שלום: זה נכון.
<ירונה שלום: עובדתית זה נכון.
<ירונה שלום: אם הם מגיעים לבאר שבע, הם מגיעים ב - - -
<יוסף בדש: אבל גם אחרי הטיסה.