GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יפת אליאס: יש לה אחריות לעשות פיקוד ושליטה ואין לה אחריות על כל האמצעים שקיימים ונמצאים שהם למעשה עושים את העבודה של התשתית לפתיחת הציר.
<יפת אליאס: צריך לדייק באמירות בנושא הזה.
<יפת אליאס: מבחינתנו עד כאן.
<יפת אליאס: נמצא כאן נציג אגף תנועה, נשמח אם הוא ירחיב בנושא של צירי תנועה.
<מתי סופר: שלום רב, אני ממבצעים אגף התנועה.
<מתי סופר: אנחנו כחלק מהערכות המשטרתית הכוללת אנחנו שחקן די עיקרי.
<מתי סופר: נציגים רבים הזכירו כאן
<מתי סופר: שהיו הרבה תקלות שהפתרון שלהם היה למעשה די פשוט, אבל להגיע למקור התקלה זה היה טיפה בעייתי.
<מתי סופר: אנחנו אמונים על הצירים מתוך ראיה שהדרכים בישראל הן משאב חיוני ומוגבל וצריך לשמור עליו.
<מתי סופר: אנחנו נערכים בכמה שלבים.
<מתי סופר: הפעילות המקדימה, היא מיפוי וסימון של צירים חיוניים שאנחנו יודעים שהם עם נקודות תורפה, נקודות שעלולות להוות בעיה במצב.
<מתי סופר: הכנת פק"לים, פקודות לחסימות ובידוד כדי לתת מענה בדרכים חלופיות לאותם צירים.
<מתי סופר: זה ממש כתיבת פקודה מבצעית הלכה למעשה איך עושים את זה.
<מתי סופר: מדובר על הדרכים לירושלים, הדרכים לצפת, הדרכים לכל הישובים בפסגות הגבוהות.
<מתי סופר: אזור הדרום, עליו פחות דיברנו, שם מדובר בהצפות באזור ים המלח-אילת, דרכי גישה, כביש 90 לפעמים.
<מתי סופר: דבר נוסף שפחות דובר עליו, רוב ההצפות, הדרכים לאילת מוצפות לא ממזג אוויר קיצון באילת אלא מגשמים שיורדים במצרים, בסיני ומבלי קשר למה שקורה בארץ.
<מתי סופר: בעצם אנחנו מקבלים את כל המים משם כי האדמה באזור המדבר הצחיח היא אדמה שאינה סופגת.
<מתי סופר: זה לא כמו בצפון, במקרים כאלה כל הדרכים נחסמות.
<מתי סופר: אנחנו מבצעים את הפעילות המקדימה גם בתחום של מיפוי וגם אכיפה, יחד עם משרד התחבורה נערכות בדיקות של כלי רכב וכל מכלולי הבטיחות בדרכים שכוללים, בטיחות, מגבים, בלמים, מערכת היגוי.
<מתי סופר: מתבצעת אכיפה בשטח.
<מתי סופר: יש את כל ההתכוננות לקראת.
<מתי סופר: כמובן שהמאמץ העיקרי הוא בעת קרות האירוע והוא בידוד הצירים.
<מתי סופר: הדבר הכי קריטי היא ההחלטה מתי לסגור את הצירים.
<מתי סופר: לדעתי זה משהו שהוא מאוד מאוד חשוב, לא לחכות לרגע שהשלגים יערמו וההצפות תעלנה, לקרוא נכון את המפה ולחסום את הצירים עוד לפני.
<מתי סופר: כל זאת על מנת שנוכל למנוע מכלי רכב להגיע, להיעזב מחוסר יכולת להתקדם ולהינטש על הצירים שהם צירים הכרחיים.
<מתי סופר: כאן הסוד.
<מתי סופר: זה דבר שאנחנו שמים עליו את תשומת הלב והוא עומד מאוד לנגד עינינו בעת הכנת התכנית המבצעית.
<מתי סופר: מתן סיוע לכל הכוחות, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם כל רשויות הדרכים, "נתיבי ישראל", "כביש 6", נ"תיני איילון".
<מתי סופר: הזכירו כאן את "פקודת גשר" - הצפת נחל איילון, גשמים רבים והצפה של הכבישים.
<מתי סופר: לכל הדברים האלה יש לנו פקודות ופק"לים ייעודיים.
<מתי סופר: בשבוע הבא יש לנו תרגיל עם "נתיבי ישראל" אנחנו מקבלים מהם את הכלים, את האמצעים וביחד אתם אנחנו נערכים.
<מתי סופר: דבר חשוב שהמשטרה נעזרת בו הוא נושא של הדוברות לאזרחים.
<מתי סופר: דוברות משטרת ישראל היא דוברות אגף התנועה שמדווחת מאיפה כן להגיע ולאיפה לא להגיע, מהן הדרכים החלופיות.
<מתי סופר: אפשר למנוע הרבה הגעה ולפעמים גם סקרנות וגם מניעת רכבים מהגעה לנקודות הסכנה.
עדי קול: אני מבקשת לנצל את ההזדמנות הזאת, בכל זאת אנחנו נמצאים כאן בכנסת, אני לא יודעת אם אתם חושבים על צדדים שאנחנו יכולים לעזור, תיקוני חקיקה אולי שצריך או דברים אחרים.
עדי קול: בכל מה שאתם יכולים להיעזר בנו, זו ההזדמנות שלכם לבוא ולבקש.
<עמוס לוטן: שיעשו קו 911.
<עמוס לוטן: בארה"ב, כל הטלפונים מגיעים למקום אחד ומשם מחלקים, כאן יש 106, 100, 101 ו- 102 ומגיעות קריאות כפולות ועד שמגיעים ללקוח לפעמים לוקח זמן כי לא יודעים מה טופל ומה לא.
<עמוס לוטן: זה משהו שצריך לטפל ברמה הלאומית.
<עמוס לוטן: המל"ל מטפלת בזה, כולם יודעים, אבל עדיין אין פתרון.
<חן פיליפוביץ: לגבי הכרזת מצב חירום במקרה קיצון.
<חן פיליפוביץ: כל גורמי המשטרה והצבא שהיו בלשכתי אחרי ארבע ימים אמרו 'שמע, זה באמת מצב".
<חן פיליפוביץ: כולם מדווחים, אבל זה לא הגיע לידי ביצוע.
<חן פיליפוביץ: אחר כך כשהיינו בוועדת הכספים גם חברת הכנסת מירי רגב שפעלה בצורה מדהימה בדרישה שלנו אמרה 'איך לא הכרזתם מצב חירום?'.
<חן פיליפוביץ: אם אתם יכולים כמחוקק לעזור לנו, כי ההנחתות שאתם מפילים עלינו, במרכאות, אותן אנחנו מבצעים.
<חן פיליפוביץ: אני רואה שבעניין הזה אני לא מקבל, אגב אני פועל לבד, את זה אמרתי בתחילת דבריי.
<חן פיליפוביץ: נושא העלויות למועצות קטנות.
<חן פיליפוביץ: משהו הזכיר את הטרקטורים, אני עושה את זה כי זאת האחריות שלי.
<חן פיליפוביץ: כל יום טרקטורים כאלה עולים לי 200 אלף שקלים.
<חן פיליפוביץ: מועצה עם סדר גודל של 36 מיליון בתקציב לא יכולה לעמוד במשהו יומיומי כזה.
<חן פיליפוביץ: אני מציף את זה ואני גם לא מתבייש, אני לא איזה בן חורג.
<חן פיליפוביץ: אני מועצה קטנה מאוד מאוד איכותית שעובדת יפה, היא לא צריכה להיענש על כך שאין לי תמיכה.
<חן פיליפוביץ: את זה אני מבקש.
<חן פיליפוביץ: ברמת המחוקק שיהיה מנגנון סדור.
<חן פיליפוביץ: אני קצת אגלוש, בגלל שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה קבעה, שאני אשכול 9 אז לשלג אני מקבל פחות כסף.
<חן פיליפוביץ: אגב, מה שלא קרה עם ידידי בצפת.
<חן פיליפוביץ: ראש המועצה אומר 'בוא נא, נתנו לכם משחק לא נעים'.
<חן פיליפוביץ: את זה אני מבקש וכן להציף את זה פה.
<חן פיליפוביץ: שוב, המועצות דואגות כמו שאמר פנחס, אני זוכר אותך ממקומות אחרים שנפגשנו, אנחנו ערוכים, נוהל שלג קיים, המתנדבים נמצאים, הכול טוב ויפה.
<חן פיליפוביץ: באמת תפקדנו ונתפקד ואני מקווה שנעשה את זה כמו שצריך.
<חן פיליפוביץ: אני רק מבקש עזרה ברמה הארצית שכאשר ראש מועצה מתקשר לגורמי הביטחון, אגב, משטרת מבשרת במקרה שלי פעלה בצורה מדהימה.
<חן פיליפוביץ: הם פינו 2,700 אזרחים לבנייני האומה, אם אני זוכר נכון את המספר.
<חן פיליפוביץ: זה היה משהו לא נורמאלי.
<חן פיליפוביץ: אבל גם בסופו של יום שהיה לי מקרה של יולדת, בסוף היא ילדה באמבולנס ליד אבו גוש, אז מי בא לעזרנו, המשטרה.
<חן פיליפוביץ: זה בכלל לא הם, הצבא צריך לבוא.
<חן פיליפוביץ: תעזרו לי לעזור לכולם.
עדי קול: אני מקווה שלא תזדקקו עוד.
עדי קול: שיהיה מי שיושיט יד לעזרה.
עדי קול: אני מעריכה את המהלכים שאתם עושים.
עדי קול: אנחנו נפעל להמשיך להיות לתועלת.
עדי קול: כל ישיבה שאני פותחת אני מסבירה על הוועדה הזו.
עדי קול: הוועדה הזו יש לה את אותן סמכויות כמו כל ועדה אחרת, אך יש הבדל בינה ובין הוועדות האחרות – היא מתכנסת בעקבות פניה.
עדי קול: הפניה יכולה להיות של אדם, של קבוצה של אנשים, של ארגון או ארגונים שמעלים תופעה שמטרידה אותם ורוצים להביא אותה על סדר היום הציבורי.
עדי קול: היום אנחנו מתכנסים בעקבות פניה של ציבור הנוסעים בתחבורה הציבורית בירושלים ובסביבתה.
עדי קול: ביום ראשון בלילה נמצאה גופתו של יוסוף חאסן רעומי תלויה באוטובוס שבמסוף הר חוצבים.
עדי קול: מיד עם המצאה של הגופה פרצו הפרות סדר נרחבות במזרח ירושלים והמשפחה טענה כי מדובר ברצח על רקע לאומני.
עדי קול: ביום שני קבעה משטרת ישראל כי מדובר בהתאבדות ולא ברצח, אך הציבור הפלסטינאי לא קיבל את הקביעה, ונהגי האוטובוס הערבים בירושלים ובסביבתה פתחו בשביתה.
עדי קול: הוועדה הזו אינה עוסקת בפיענוח מקרי מוות, ואין לנו את הסמכות או את הכלים לבדוק מה בדיוק קרה באותו לילה.
עדי קול: אנחנו מתכנסים בעקבות פניות שקיבלנו מנוסעים, ולא ניכנס לשאלת סיבת המוות כי היא אינה רלבנטית – כמובן שאנחנו שולחים את תנחומינו למשפחה.
עדי קול: התחבורה בירושלים ובסביבתה בשבוע האחרון התנהלה כמו בתקופת המנדט.
עדי קול: אנשים המתינו וחיכו לאוטובוסים משך שעות והרבה פעמים גם כשהאוטובוס כבר הגיע הוא היה עמוס מדי, ואי אפשר היה לעלות עליו.
עדי קול: גם ב "אגד", שמפעילה את התחבורה בתוך ירושלים, וגם "אגד תעבורה" שמפעילה את התחבורה בסביבות עוטף ירושלים – מעלה אדומים, מבשרת ציון, יישובי יהודה ושומרון.
עדי קול: ציבור הנוסעים הוא ציבור שבוי.
עדי קול: לרוב מדובר בציבור מרגע סוציו אקונומי נמוך.
עדי קול: כאשר האוטובוסים לא מגיעים – חייהם משתתקים, בין אם זה ילדים שנוסעים לבתי ספר או אנשים שנוסעים לעבודה.
עדי קול: הבעיה המרכזית של השביתה הזו היא שהיא היתה שביתה פראית, שלא היתה שום הודעה עליה לציבור הנוסעים.
עדי קול: אף אחד מציבור הנוסעים לא ידע שיש שביתה כזו.
עדי קול: אנשים פשוט עמדו וחיכו בתחנות האוטובוס, משך שעות ארוכות, ולא קיבלו תשובה.
עדי קול: אנחנו נפתח את הדיון ונשמע את ציבור הפונים, ואחר כך נמשיך משם.
<חני לוז: אני מבית-אל, ולצורך העניין, בוועדה הזו – אני בוועדה ציבורית שקמה בבית-אל בעקבות הרפורמה בתחבורה הציבורית, שהועברנו ל "אגד תעבורה" ממש ביום שישי לפני שזה קרה, ב-14 בנובמבר.
<חני לוז: השביתה פרצה ב-16 בנובמבר.
<חני לוז: אני, אישית, ב-16 בנובמבר, זה היה יום ראשון, לקחתי את הבת שלי, שהיא בת 14, לתחנת האוטובוס החדשה בפסגת זאב, כדי לתפוס אוטובוס חזרה לאולפנה שלה, בשעה חמש וחצי.
<חני לוז: אמרו שהאוטובוס תכף יוצא.
<חני לוז: היא עמדה שם, ומזל שחיכיתי שם, כי רציתי לראות שהכל בסדר.
<חני לוז: היא היתה יחד עם הבת של חברת הכנסת אורית סטרוק, שגם היתה אמורה להגיע.
<חני לוז: חיכינו.
<חני לוז: בקיצור.
<חני לוז: 10 דקות, 20 דקות, חצי שעה.
<חני לוז: בינתיים, אישה שעמדה לידי ממעלה לבונה התקשרה למוקד "אגד תעבורה", ואני שומעת את השיחה עם המוקד, והיא אומרת לה: מה זאת אומרת שאין אוטובוס לבנימין?
<חני לוז: מה זאת אומרת שהפסקתם את האוטובוסים לבנימין?
<חני לוז: איך אני אגיע הביתה?
<חני לוז: כלום, לא היו להם תשובות.
<חני לוז: הם אמרו: אנחנו לא יודעים מה יהיה, מתי יהיו אוטובוסים, אין אוטובוסים לבנימין, והאישה הזו עומדת עם הבת שלה במשך שעה, ולא יודעת מתי יהיה אוטובוס, ומזג האוויר כבר גשום, on and off.
<חני לוז: הבת שלי חיכתה.
<חני לוז: אחרי שעה הגיע האוטובוס לקחת אותם לנווה צוף.
<חני לוז: בהמשך, ביום שני, שאלתי אם מישהו יודע מה קןרה, אף אחד לא ידע.
<חני לוז: אנשים הלכו לעבודה כרגיל.
<חני לוז: יש לי כאן אוסף של תיאורים של אנשים שפספסו את ההגעה לעבודה בזמן.
<חני לוז: אוטובוסים – ביום שני בבוקר, ב-08:00, 08:20, 09:30 – לא יצאו.
<חני לוז: אוטובוסים בימים שלאחר מכן לא יצאו, בבוקר.
<חני לוז: אנשים יצאו ב-07:00 בבוקר לעבודה, הגיעו ב-11:00 לירושלים, למקום העבודה שלהם.
<חני לוז: אנשים פספסו תורים שהם חיכו להם שלושה חודשים.
<חני לוז: אני מדברת על מקרים מתועדים של תושבים, מה שזה עשה להם.
<חני לוז: פשוט, שביתה פראית, שחותכת את עורק החיים הראשי והיחיד של התושבים, אלה שאין להם מכוניות, להגיע לירושלים וחזרה.
עדי קול: וכשיצרתם קשר עם "אגד תעבורה" מה היתה התשובה?
<חני לוז: היה בלאגן גדול.
<חני לוז: ביום הראשון – יש לי פה אפילו צילומים בוידאו.
<חני לוז: דיברתי עם אותו דייל, כך הם קראו לזה – דיילים שהם העמידו בתחנות.
<חני לוז: הם לא ידעו מה קורה.
<חני לוז: אז הם אמרו לנו – כן יהיה, לא יהיה, יבוא לפה האחראי, אנחנו לא יודעים.
<חני לוז: למחרת אנשים התקשרו למוקד, לא היו להם תשובות מתי יהיו אוטובוסים.
<חני לוז: וגם כשאמרו שיהיה אוטובוס, האוטובוס לא הגיע.
<חני לוז: ביום שני שעבר עליתי על אוטובוס ושמעתי שאנשים מדברים שהם כבר שעה בתחנה, שעתיים.
<חני לוז: אנשים לא ידעו מתי יהיה אוטובוס, עמדו בגשם, בגשם סוחף.
<חני לוז: היה אפילו אבסורד שביום שני שעבר תוך כדי השביתה, ואנשים מחכים בתחנה אחת, מסכנה, שבנו – המסוף החדש שמאחורי הביטוח הלאומי – תחנה אחת, מסכנה, לקבוצה גדולה של אנשים בגשם.
<חני לוז: בא טרקטור, מרים את התחנה.
<חני לוז: הם מצאו את הזמן להעביר את התחנה, באמצע השביתה, באמצע שכולם מחכים בגשם.
<חני לוז: פשוט העבירו אותה וגם האנשים שהיה להם קצת מחסה, כבר לא היה להם מחסה מהגשם, ולא ידעו מתי יגיע האוטובוס שלהם.
<חני לוז: גם היום, אני מנהלת את הפורום האינטרנטי המקומי בבית-אל, וגם עכשיו קיבלנו הודעה שהאוטובוסים לא יצאו, ולא יודעים מתי הם יצאו, הלו"ז החדש שקיבלנו כולל בערך אולי 70% מהאוטובוסים שהבטיחו לנו, עם 3 אוטובוסים בשעה בבוקר, עכשיו זה בערך אוטובוס אחד בשעה, בבוקר, כדי להביא אנשים לעבודה, וכל הפעילות היום יומית.
<חני לוז: אי אפשר לנהל כך סדר יום.
<חני לוז: אי אפשר לבנות על נהגים שפתאום, בהחלטה פרועה, שנתונים לסחיטה או איומים כלשהם, אי אפשר לבנות על זה חיים של אלפי תושבים.
<חני לוז: זה פשוט פגיעה בזכויות הבסיסיות של כל התושבים בבית-אל ובכל הסביבה.
<חני לוז: אני מתארת לעצמי שהמצב בירושלים דומה, אבל אני מכירה את הסביבה שלנו, עם כל הרגישויות הביטחוניות שבה.
<אייל כהן: צהרים טובים לחברי הוועדה הנכבדים.
<אייל כהן: אני תושב ירושלים, גר בדרומה של ירושלים, אב ל-3 ילדים קטנים.
<אייל כהן: רצה הקב"ה ובדיוק באותה התקופה התקלקל לנו הרכב, כך שהסתייענו בתחבורה הציבורית בלבד, גם לפיזור הילדים, וגם אני, באופן אישי, על בסיס יומי, נוסע בתחבורה הציבורית.
<אייל כהן: מלבד בעיות שהן שגרתיות, מה שנקרא, בנסיעה בתחבורה הציבורית ב "אגד", ביום של השביתה, או המעין שביתה, אף אחד לא קיבל הודעה.
<אייל כהן: אני, למשל, סיימתי יום עבודה, הגעתי בערב, תחנה הומה, בתחנה המרכזית בירושלים, עמוסה עד לאפס מקום.
<אייל כהן: דיברה קודמתי על העניין שאין מקום בתחנה – אז באמת, יש ספסלים מאד קטנים ששינו לאחרונה, שיש שם מקום לישיבה אולי ל-4 אנשים.
<אייל כהן: עומדים אנשים מאד מבוגרים, נשים בהריון, עומדים בתחנה ומשוועים לאוטובוס.
<אייל כהן: כשאני הגעתי לתחנה אנשים כבר חיכו פרק זמן ארוך.
עדי קול: ומישהו אמר לכם שיש בעיה בתחבורה?
<אייל כהן: אז אני אמרתי – נעלה את זה מול "אגד".
<אייל כהן: צילמתי, והעליתי להם לעמוד הפייסבוק, כדי לקבל תגובה מיידית, כי במוקד היה זמן המתנה מאד מאד ארוך.
<אייל כהן: בתגובה הם שמו לי קישור לכתבה על כך שבעקבות הימצאות גופתו של הנהג במסוף אז פתחו במעין שביתה, ולכן אין נהגים.
<אייל כהן: זו, בעצם, היתה התגובה.
<אייל כהן: אי אפשר לדעת מתי מגיע אוטובוס.
<אייל כהן: גם באפליקציות, שבעצם חוזות את הגעת האוטובוסים, לא היתה שום אינדיקציה להגעתו של איזשהו אוטובוס, ואנשים פשוט נאלצו להסתדר באופן עצמאי, אם זה במוניות, אם זה להתקשר לאנשים שיסיעו אותם.
<אייל כהן: כך גם, למעשה, בבוקר, כשאתה צריך לפזר את הילדים ומתוכנן להגיע אוטובוס, אז בעצם, פיזור ילדים שאמור לערוך חצי שעה או 3/4 שעה מתפרס על פני שעות, אתה מאחר לעבודה, ולך תסביר בעצם שאתה תלוי בתחבורה הציבורית.
<אייל כהן: אנשים שבדרך כלל לא משתמשים בתחבורה הציבורית, מבחינתם לא כל כך מבינים את התלות.
<אייל כהן: אבל יותר מזה.
<אייל כהן: אני רוצה להעלות, ברשות הוועדה, נקודה נוספת שאני חושבת שהיא מאד חשובה, שהוועדה תיקח בחשבון.
<אייל כהן: לא מדובר באיזושהי שביתה.
<אייל כהן: מנסים להציג את זה כאילו מדובר באיזושהי שביתה על זכויות, או שביתה פראית, כאילו זה בתחום של דיני עבודה רגילים.
<אייל כהן: זה לא המצב.
<אייל כהן: האפשרות הזו שברגע אחד מחליטים לשתק איזשהו שירות מאד חיוני, לנו, לציבור במדינה, הוא משהו שחייב לקבל מענה.
<אייל כהן: לצורך העניין, אם עכשיו, היום, זה הציבור של הנהגים, מחר הנהגים היהודים יחליטו שהם לא מגיעים לעבודה כי משהו אחר לא מוצא חן בעיניהם, וכן כיוצא בזה.
<אייל כהן: פתאום האחים יחליטו לקחת את החוק לידיים.
<אייל כהן: אלה שירותים חיוניים שאנחנו זקוקים להם, ולכן צריך לתת על זה את הדעת.
<אייל כהן: אני חושב שצריך לחבר את זה גם לאירועים האחרונים שהיו, החל ממבצע "צוק איתן", שבו אנשים שמועסקים במדינת ישראל, עובדי ציבור, באים ומתבטאים או נוקטים בכל מיני יוזמות שהן נגד המדינה, אם זה בהתבטאויות כלפינו, או בעניין התחבורה, שפשוט באים ולוקחים את החוק לידיים, ומחליטים לעשות מה שהם רוצים.
<אייל כהן: אז אמנם, ממה שקראתי, חברת "אגד" הודיעה שהיא מתכוונת לפטר 27 מהמארגנים, אני ראיתי במקום אחר, בעיתון "הארץ", שהם מתפטרים מיוזמתם.
<אייל כהן: עד כמה שאני מכיר את החוק, ואני לא מתעסק כל כך בתחום הזה, אדם שלא מגיע באופן עצמאי למקום העבודה, צריך לראות בו, קודם כל, כאדם שמתפטר.
<אייל כהן: בנוסף, ראוי, אולי, שהוועדה תבחן איזשהו שינוי של מצב החוק הקיים בדיני עבודה, שיתיר למעסיק שרואה שהעובד שלו נוקט במדיניות, או בצעדים, או בהתבטאויות חמורות כלפי המדינה וכלפי השירות הציבורי, בעצם – משבית אותו, האפשרות שלו לפעול כלפי אותם עובדים תהיה קלה יותר.
<אייל כהן: לא יכול להיות - - עוד פעם, במקרה הספציפי הזה אפשר לומר –יש נסיבות, "אגד" לא ידעה, ואני גם לא חושב שהם היו ערוכים לדבר כזה.
<אייל כהן: אני מאד מקווה שאולי לפעם הבאה, כשיקרה מצב שנהגים או מישהו אחר יחליט לשבות, תהיה איזושהי היערכות שתיתן מענה לציבור, אם זה סדרן שיגיע למקומות שהם יותר עמוסים, וכיוצא בזה.
<אייל כהן: אבל על כל פנים, אני באמת קורא לוועדה, קודם כל לקרוא ל "אגד", למצות את הדין עם אותם אנשים שלקחו את החוק באופן שערורייתי לידיים, לא בגלל שהם ערבים, בלי קשר.
<אייל כהן: נהג ערבי שהיגיע לעבודה, דינו כמו כל נהג אחר.
<אייל כהן: אבל נהגים שלקחו את ההחלטות האלה לידיים שלהם, בגלל הזדהות עם איזושהי תעמולה או הסתה כלפינו, אני חושב שצריך לקרוא ל "אגד" למצות אתם את הדין, ובנוסף, גם לשנות את החקיקה באופן גורף יותר, כך שגם מעסיקים שנתקלים בעובדים שלהם שבאים ומתבטאים כלפי המדינה, כלפי הציבור, מפרים את החובה שלהם לציבור – יישאו בתוצאות, בלי כל מיני סנקציות נלוות שמונעות מהם, בעצם, לפעול.
<אייל כהן: תודה רבה.
<רותי אברהם: אני לא רגילה לדבר בפורומים כאלה.
<רותי אברהם: אני רק רציתי להעביר את התחושה של הייאוש, ממש ייאוש, של הציבור.
<רותי אברהם: אני אישה שהיא כבר פנסיונרית, אבל עוסקת בכל מיני פעילות ציבורית, בירושלים.
<רותי אברהם: יש לי ילד עם צרכים מיוחדים.
<רותי אברהם: התחושה הזו שאתה עומד בתחנה, ואין לך מוצא – לי אין רישיון, בכלל.
<רותי אברהם: אני לא במצב סוציו אקונומי נמוך, דווקא.
<רותי אברהם: פשוט, אדם שאין לו רישיון, והבן שלי לא יכול להוציא כרגע רישיון.
<רותי אברהם: עומדים ואין מענה.
<רותי אברהם: אין שום ידע, אין כלום.
<רותי אברהם: פשוט תחושת ייאוש שמצרך מאד חיוני לכולם נעלם, נגוז.
<רותי אברהם: גם עכשיו.
<רותי אברהם: גם עכשיו, כרגע, אני ספרתי כמה אוטובוסים לעומת מה שכתוב בתכנית המקורית של המהפך שלנו.
<רותי אברהם: כל חצי שעה-שלושת רבעי שעה, שעה וחצי.
<רותי אברהם: וגם זה לא מובטח במאה אחוז.
<רותי אברהם: כלומר, אדם יכול לצאת מהבית, כן יגיע?
<רותי אברהם: לא יגיע?
<רותי אברהם: אני לא יודעת מה יותר ייאוש מזה.
<רוני עמר: אני עורך הדין אהרון עמר.
<רוני עמר: אני שמעתי שעיקר הדברים כבר עלו בוועדה הזו, מלבד דבר אחד, שאני רציתי כעת קצת להתעכב עליו.
<רוני עמר: אני, באותו יום, לצורך העניין – היה לי דיון בבית המשפט העליון, והיועצת המשפטית, כפי שהיא יודעת, ברגע שאתה מתעכב או לא מגיע לאיזושהי ערכאה משפטית – אתה חוטף בראש.
<רוני עמר: זה בדיוק מה שקרה.
<רוני עמר: עצם העובדה שישבתי בתחנה, ברמות, צפון ירושלים, באזור הטרמפיאדה, ששם המקום תמיד מפוצץ, לא משנה כמה מכתבים שלחתי ל "אגד", לא זכיתי למענה ממצה.
<רוני עמר: פשוט, אתה ממתין, מחכה ומחכה, והאוטובוס לא מגיע.
<רוני עמר: ברגע שהוא לא מגיע, אתה חוטף בסופו של דבר את הפטיש על הראש.
<תמיר ניר: אני מחזיק תיק התחבורה בעירית ירושלים.
<תמיר ניר: אני מברך על הדיון הזה.
<תמיר ניר: אני רוצה לומר שאנחנו צריכים להפריד בין שני דברים.
<תמיר ניר: יש, מצד אחד, את העניין של הנוסעים, ואני רוצה לדבר גם על עניין הנהגים.
<תמיר ניר: לגבי הנוסעים, הייאוש ששמענו כאן – אני חוויתי אותו בעצמי וקיבלתי, באמת, עשרות פניות בעניין הזה מאנשים שגם בימים כתיקונם, כמו שנאמר כאן, התחבורה היא לא משהו.
<תמיר ניר: אבל במצב כזה, גם כשיש חוסר ידיעה וחוסר יכולת לפנות למוקד, אנחנו חייבים לשאול את עצמנו איך אנחנו משפרים את התחבורה הציבורית, גם בימים כתיקונם, ובוודאי במצב כזה.
<תמיר ניר: נדמה לי שהיה צריך לעשות כמה מהלכים.
<תמיר ניר: צריכים להיות ערוכים למקרים כאלה, אם זה על ידי חברה ש "אגד" תשכור, או חברה חיצונית שמשרד התחבורה ידאג – לתגבור בשאטלים, או איזשהו סידור, תגבור בנהגים ממקום אחר – מה שנעשה יפה השבוע, ואני שומע מכם שלא מספיק יפה, אני שומע מכם שעדיין אין מענה, אבל בוודאי שהיה צריך לחשוב על זה מראש.
<תמיר ניר: לדעתי, ודאי, שבתקופה הבאה צריכים לחשוב על זה כי סביר להניח, לצערי, שיהיו עוד מקרים כאלה בעתיד הקרוב, אם זה על ידי הנהגים, מסיבות כאלה ואחרות.
<תמיר ניר: ייתכן שאנחנו צריכים לשקול מהלך שבו אנחנו מגדירים – כמו שאתה הצעת – את התחבורה הציבורית או את הצורך בתחבורה הציבורית כצורך חיוני, שמחויב להגיע לעבודה, גם במקרים כאלה.
<תמיר ניר: ברור לי שהיו גם מקרים רפואיים שלא נענו, נדמה לי שזה גם הוזכר כאן.
<תמיר ניר: יש אנשים ש- מה לעשות?
<תמיר ניר: אין להם שום דרך אחרת להגיע, אלא באוטובוסים, ואנחנו צריכים לשאול את עצמנו איך אנחנו מבטחים את עצמנו לעניין השביתה הבאה.
ישראל אייכלר: מה התשובה שלך?
<תמיר ניר: אני אומר שאפשר להגדיר את זה כצרכים חיוניים שמישהו מחויב להגיע לעבודה, ובמידה ולא – הוא צריך לדעת מראש שאם הוא לא מגיע לעבודה, הוא לא יוכל להישאר בעבודה הזו.
<תמיר ניר: זה הרעיון, ואני חושב שזה צריך להיות הכיוון, כמובן, בהכנה של אופציה חלופית כי זה לא שנוכל לתת מענה מידי במקרה כזה.
<ורד קירו זילברמן: אתה מתכוון להגבלת זכות השביתה שלהם?
<ורד קירו זילברמן: כמו של - - -
<תמיר ניר: באיזה שהוא אופן, כן.
<תמיר ניר: בו בזמן, אנחנו לא יכולים רק לדבר על הנוסעים, בלי להזכיר את הנהגים.
<תמיר ניר: מעבר למחאה של הנהגים שאפשר להבין אותה, אפשר לומר שזו הסתה – אני בכלל לא נכנס לשאלת סוגיית המוות, ומה גרם למוות, ברור שיש בעיה אמיתית – אני באתי לכאן עם נהג מונית וכל הדרך הנהג דיבר אתי על הצקות של יהודים, שמציקים לו, ואני יודע גם מ "אגד" שהתופעה הזו של פגיעה בנהגים, בין אם באלימות מילולית ובין אם באלימות פיזית – היא יום יומית, ובוודאי באזורים מסוימים של העיר.
<תמיר ניר: אנחנו מחויבים לתת לנהגים את ההרגשה שהם מוגנים, שאנחנו דואגים להם.
<תמיר ניר: זה יכול להיות על ידי מצלמה, זה יכול להיות על ידי הרעיון הפשוט שמנסים לקדם אותו כבר המון שנים ולא מצליחים – של עליה מדלתות אחוריות, כרטוס אוטומטי בכניסה לאוטובוס.
<תמיר ניר: זה כאילו לא קשור אבל זה מאד מאד קשור.
<תמיר ניר: ברגע שתהיה לנו את האפשרות הזו נוכל לשים את הנהג מאחורי מחיצה, כמו שיש ברכבת, כמו שצריך להיות.
<תמיר ניר: צריכה להיות מצלמה ולתעד כל מקרה של אלימות.
<תמיר ניר: אנשים יידעו שהנהג מוגן, בדיוק כמו שידענו למגן את הנהגים, אם אתם זוכרים, אחרי האסון של קו 405, אמנם באופן מאד חלקי על ידי מסגרת ברזל, אבל כמובן שהמצב האידיאלי הוא מיגון מלא והפרדה מלאה בין הנהג והנוסעים, לשם אנחנו צריכים לשאוף וצריך כבר לקדם את זה.
ישראל אייכלר: תודה, כבוד יושבת הראש.
ישראל אייכלר: הדיון הזה הוא מאד חשוב, מאד טעון ומאד מורכב.
ישראל אייכלר: מעולם לא חשבנו שנצטרך לשבת בוועדה לפניות הציבור לדבר על התחבורה הציבורית עם הקשר כל כך כואב ולאומני, וברקע כל מה שקורה.
ישראל אייכלר: לעניין מה שראש הממשלה קורא לזה – "עלילת הדם".
ישראל אייכלר: סיפר לי יהודי מבוגר שבשנת 1926 כשהיה המרד הערבי, נמצאה גופה במדרגות של שער שכם והיה חשש שמא ההרוג הוא ערבי ומיד יהיו נקמות בגלל המרד הערבי.
ישראל אייכלר: יהודים סגרו את הדלתות ברובע היהודי וגם המוסלמי, בעיר העתיקה ובעיר החדשה, היה מתח נוראי, עד שמישהו בא בבשורה גדולה: ברוך השם, ההרוג הוא יהודי.
ישראל אייכלר: כולם נרגעו.
ישראל אייכלר: אם ההרוג הוא יהודי אז אין שום בעיה, אפשר לפתוח את הכל.
ישראל אייכלר: עצם העובדה שנהג התאבד – כך לפי הפתולוגים, כך לפי החקירות, יכול להפוך לעלילה שיהודים הרגו אותו ולמצב טרגי שלא ידענו מאז המרד הערבי ב-1926.
ישראל אייכלר: איך ייתכן?
ישראל אייכלר: אם הוא באמת נהרג, אז ודאי המשטרה היתה תופסת, כמו שקרה במקרה של הנער משועפט, ועוצרת את האנשים.
ישראל אייכלר: אם לא, איך אפשר לחיות במצב של עלילת דם על כל מי שנהרג, שיהודים הרגו אותו?
ישראל אייכלר: מה שחמור פה זה שהנהגים האמינו בזה.
ישראל אייכלר: אם הם לא היו מאמינים הם לא היו שובתים.
ישראל אייכלר: הם האמינו שזה רצח.
ישראל אייכלר: זה דבר חמור מאד.
ישראל אייכלר: אז אני לא מוצא עצה אחרת אלא מה שהציע ניר – שתהיה מצלמה, וזה לא דבר גדול, היום הכל מצולם, ויהיה כתוב – המקום מצולם, ואז הנהג ירגיש יותר בטוח ואז גם לא יאמינו כל כך מהר לעלילות כאלה.
ישראל אייכלר: לצד הטכני – אנחנו יודעים שיש הרבה בעיות בתחבורה הציבורית.
ישראל אייכלר: מה שמציעים – דלתות פתוחות וכרטוס, שיעזרו למהר ולהריץ את המערכת של האוטובוסים להיעזר בכל התחנות.
ישראל אייכלר: אם אנשים עומדים פה ומחכים זה בגלל שבמקום אחר הנהג מתווכח עם נוסע אם יש כסף או אין כסף.
ישראל אייכלר: אם יפתחו את הדלתות זה ימהר ויזרז את כל התחבורה.
ישראל אייכלר: לגבי עצם השביתה.
ישראל אייכלר: אני הגשתי הצעת חוק שאסור לפתוח בשביתה לפני שמודיעים על כך מראש, של 62 או 68 שעות – איפה תהיה השביתה ומתי.
ישראל אייכלר: זכות השביתה היא דבר חשוב מאד, כדי שמעסיק לא יוכל לנצל את העובד, אבל העובד לא יכול לחטוף בני ערובה שנקלעו באותו רגע.
ישראל אייכלר: הוא יכול להודיע מראש על הכוונה לפתוח בשביתה, ביום כזה וכזה, בשעה כזו וכזו, בהיקף כזה וכזה.
ישראל אייכלר: אם כבודו לא רוצה, שלא יגיע.
ישראל אייכלר: אמנם זה לא נוח לו, הוא צריך לסדר דברים, אבל לא ייתכן שמישהו, וגם בטיסות זה נתפס מאד חזק – מישהו מגיע לטיסה ופתאום הוא לא יכול, לא להיכנס ולא לצאת.
ישראל אייכלר: זה גם קורה בטיפולים אמבולטוריים בבתי חולים ובעוד מקומות.
ישראל אייכלר: חוק כזה, שיאסור שביתה פראית בכלל – זה גם לא יישמע גזעני, זה לא רק כלפי ערבים, זה גם כלפי יהודים, זה יעזור גם בעניין הזה, כי מי שיעשה שביתה פראית, יהיה זה יהודי או ערבי – יפוטר, נקודה.
ישראל אייכלר: רוצה שביתה?
ישראל אייכלר: יש הסתדרות, יש חוקים, נדמה לי שגם חוקי עבודה, שאומרים כמה זמן, להכריז על סכסוך עבודה, וכל מיני דברים כאלה, ולא להתחכם ולהכריז על סכסוך עבודה כללי במשק, ושכל רגע יוכלו לסגור את האוטובוסים.
ישראל אייכלר: השביתה הזו מלמדת אותנו כמה התחבורה הציבורית היא על הקו המתוח.
ישראל אייכלר: למה, למשל – אין הוראה מיד, כשיש שביתה כזו, שהחברות חייבות לקחת מיד, תוך חצי שעה, חברות פרטיות - - איך קוראים לחברות במועצות האזוריות?
<קריאה: חברה לפיתוח.
ישראל אייכלר: חברה לפיתוח, כל מיני חברות פרטיות ויש הרבה אוטובוסים פרטיים – שימלאו מיד את מקומם של הנהגים השובתים.
ישראל אייכלר: למה האזרח שעומד שם בתחנה צריך לחכות עד שיירגעו הנהגים האלה?
ישראל אייכלר: מחר יהיו לכם עשרות סיבות שנהגים יתחילו לעשות שביתות.
ישראל אייכלר: כבר שמעתי על טייסים שפתאום לא מרגישים טוב בגלל שמישהו שם לא מרוצה.
ישראל אייכלר: אם אנחנו נאפשר שביתות פראיות על חשבון הציבור, זה דבר חמור.
ישראל אייכלר: אנחנו צריכים לחוקק שמצד אחד לא תהיה שביתה פראית, בכלל, ודבר שני – שחברות התחבורה יהיו חייבות, ברגע שיש קבוצה של עובדים ששובתת – מיד היא צריכה להזרים מחברות פרטיות אוטובוסים פרטיים, היא לא צריכה אישור של משרד התחבורה, לקווים שבהם הם פועלים.
יעקב גיל: אני מארגון "15 דקות", ארגון צרכני התחבורה הציבורית.
יעקב גיל: אני אפתח ואגיד שאנחנו מפעילים מוקד פניות ציבור ואנשים פונים אלינו עם בעיות מהשטח.
יעקב גיל: בהחלט, בשבוע האחרון קיבלנו הרבה מאד פניות שנוגעות למה שנוצר מהשביתה.
יעקב גיל: רציתי לשים זרקור על כמה דברים.
יעקב גיל: למשל, אחד – ברכבת ישראל, יש נוהל קבוע בעקבות הרבה תקלות שהיו, שביתות וכו', שברגע שיש שביתה או תקלה או בעיה אחרת, מיד שוכרים חברות הסעה שמחכות בתחנות הרכבת ומסיעות את האנשים לפי מסלול הנסיעה.
יעקב גיל: אנחנו לא רואים שום סיבה שנוסעי הרכבת יהיו שונים מנוסעי האוטובוס, וצריך להיות נוהל ברור למקרים של השבתה, מקרים של אירועים ביטחוניים – יש הרבה אירועים שקורים באזור ירושלים גם בלי קשר למצב הנוכחי, ואנחנו לא מבינים למה לא נערכו לזה עד היום.
יעקב גיל: אין שום סיבה לזה.
עדי קול: אנחנו נשמע את התשובה של משרד התחבורה לזה, כשיגיע זמנם.
יעקב גיל: אז בהחלט צריך להיות נוהל ברור.
יעקב גיל: יש שיבושים, יש דברים שקורים, כל שאנחנו מבקשים זה היערכות מקדימה.
יעקב גיל: במסגרת ההיערכות, עוד נקודה שהיא עקב אכילס מאד קשה – נושא המידע לציבור.
יעקב גיל: אנחנו נתקלים בזה שוב ושוב.