GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<סימה קצביץ: אני חושבת שאנחנו צריכים לצאת מעבר לגבולות הדיון ברמה הכלכלית.
<נדב כהן: בעיקר כשמדובר ב-30 מיליון.
<מרדכי קריסטל: אין לי שום דבר נגד אנשי מזכרת בתיה.
<מרדכי קריסטל: להיפך, אני בעדם, אבל הם בכביש עוקף רחובות מגיעים בשתי דקות לתחנת רכבת.
<מרדכי קריסטל: אנחנו לא שייכים לאזור הזה.
<מרדכי קריסטל: גם אם תקום שם תחנה, היא לא אלטרנטיבה בשבילנו.
<מרדכי קריסטל: אנחנו מחכים כל כך הרבה זמן.
<מרדכי קריסטל: בכל כך מעט כסף אפשר להפוך כל כך הרבה אנשים למרוצים, שאני חושב שאת כל הכדאיות הכלכלית צריך להכניס לפרופורציה.
<דוד גלעם: בשביל להיות ריאליים צריך לומר שבסוף ההחלטה היא באוצר.
<דוד גלעם: היא ערכית פוליטית.
<דוד גלעם: זה לא הבדיקות האלו.
<דוד גלעם: הרכבת תיתן תרומה משמעותית לדור הבא.
<דוד גלעם: יש אצלנו למעלה מ-20% מובטלים צעירים בוגרי אוניברסיטה.
<דוד גלעם: אני מקווה שהרכבת תגיע.
<דוד גלעם: זה תלוי באוצר ובהחלטה הפוליטית.
<דוד גלעם: היה שר אוצר בשם הורוביץ.
<דוד גלעם: כביש 3 הוא כביש דו- מסלולי רק עד כפר ורבורג.
<דוד גלעם: למה?
<דוד גלעם: כי גר שם השר הורוביץ.
<דוד גלעם: זה המשקל של הכנסת.
עדי קול: אני מקווה שמשקל שאומר שאנחנו משפיעים לפי המקום שאנשים גרים בו לא יופעל.
<צפריר צור: אני רוצה להעיר בקשר לעניין של הערכיות.
<צפריר צור: יש פה יעדים לאומיים שהממשלה קבעה.
<צפריר צור: היעדים האלה לא תלויים בכדאיות כלכלית.
<צפריר צור: אנחנו מדברים על קירוב הפריפריה, על הורדת יוקר המחייה, על תחבורה ציבורית ירוקה.
<צפריר צור: אלו שאלות שלא תלויות בשאלה אם יש כדאיות כלכלית או לא.
תמר זנדברג: דרך אגב, הן כן תלויות.
תמר זנדברג: זאת שאלה אם זה נלקח בחשבון.
תמר זנדברג: האם נלקחו בחשבון העלויות החיצוניות שהן הרבה פעמים ארוכות טווח – בריאותיות וכו'?
תמר זנדברג: בדרך כלל יש נטייה להגזים בערך המידי ולהמעיט בערך העלויות החיצוניות, הסביבתיות וארוכות הטווח.
<צפריר צור: בהחלט.
<צפריר צור: אני אתן לכם דוגמה.
<צפריר צור: בכפר מנחם מוקם בימים אלה בית ספר יסודי חדש לנוכח הכפלת האוכלוסייה במועצה אזורית יואב.
<צפריר צור: זה אלפים של תושבים שהגיעו לאזור.
<צפריר צור: חלקם, כמו נדב וכמוני, עובדים בתל-אביב.
<צפריר צור: לא עושים חישובי כדאיות כלכלית אם צריך להקים בית ספר יסודי או לא.
<צפריר צור: אני חושב שתחבורה ציבורית זה בדיוק כמו בריאות וכמו חינוך.
<צפריר צור: זה שירות שהציבור צריך לקבל.
<צפריר צור: זה דבר ראשון שרציתי לומר.
<צפריר צור: דבר שני שרציתי לשאול הוא מי קובע את ההחלטות במדינה.
<צפריר צור: יש פה את המשרד שאחראי על התחבורה.
<צפריר צור: הוא אומר בצורה מאוד ברורה וצלולה, החל מהשר דרך המנכ"ל - -
עדי קול: אני רוצה לעצור אתכם כאן רגע אחד.
עדי קול: אני הצטרפתי למאבק שלכם, אתם יודעים את זה.
עדי קול: אני חושבת שזה מאבק ראוי.
עדי קול: אני עדיין חושבת שאתם צריכים לקחת בחשבון שהם יכולים להגיד, כדאי, כדאי, כדאי, אבל בסופו של דבר יש סכום כסף מסוים שצריך להקדיש לדבר הזה.
עדי קול: הם יהיו אלה שיצטרכו לבחור אם מכניסים את מזכרת בתיה.
עדי קול: זה לא יהיה האוצר.
עדי קול: האוצר יגיד לכם מה המסגרת הכללית.
עדי קול: אתם כל הזמן מפנים את האצבע לאוצר.
עדי קול: הוא אומר לכם עכשיו: אנחנו רוצים, אנחנו רוצים.
עדי קול: הוא אומר את זה גם למזכרת בתיה, הוא אומר את זה על עוד דברים.
עדי קול: משרד התחבורה יצטרך להגיד מה הוא מכניס, הכל לפי הכדאיות.
עדי קול: זה לא יהיה רק הם.
עדי קול: אתה אומר: האוצר, האוצר, האוצר.
עדי קול: יש פה גוף מקצועי שצריך להיות איתו בדיאלוג.
<עמית בולשובסקי: זה חצי נכון.
<עמית בולשובסקי: היינו שמחים אם האוצר היה אומר לנו - -
עדי קול: אם הוא היה מגדיל לכם את הקופסא?
<עמית בולשובסקי: לא אם הוא היה מגדיל, אם האוצר היה אומר לנו: קחו קופסא של x מיליונים בתכנית הפיתוח הבאה של הרכבת, תחלקו אותה כמו שאתם חושבים שצריך להיות.
<עמית בולשובסקי: ברור לי למה האוצר לא עושה את זה.
<עמית בולשובסקי: להגיד שיש לנו חירות גמורה לעשות - -
עדי קול: לא אמרתי חירות גמורה, אמרתי שיש לכם השפעה כמו לאוצר לפחות, אם לא יותר, במקרה המקצועי הזה.
עדי קול: אני חושבת שאתה יכול להסכים איתי.
<עמית בולשובסקי: אני לא לגמרי מסכים.
<צפריר צור: מה שאת כיוונת אליו זה בדיוק - -
<דוד גלעם: בתאגידי המים שר הפנים התנגד, שר האוצר החליט.
עדי קול: זה לא אומר שבכל מקום זה כך.
עדי קול: אני לא אומרת שזה לא יכול להיות, אני רק אומרת שבכל מקום אתם אומרים: שר האוצר, שר האוצר, כאשר יש פה את שר התחבורה, שהוא הממונה המקצועי, שאמר לכם שתהיה תחנה.
עדי קול: אני חושבת שזה מאוד קל להגיד: האוצר, האוצר, האוצר.
עדי קול: תשימו לב שיש פה איש מקצועי שצריך לקבל את ההחלטה.
עדי קול: בסוף אם שר התחבורה עושה, כמו שאתם אומרים שזאת החלטה פוליטית, הוא גם יכול לדאוג שזה יקרה.
עדי קול: אמר את זה עמית בהתחלה.
עדי קול: אם משרד האוצר רוצה, הוא יסגור את זה בדרך שלו וידאג שזה יקרה.
עדי קול: אתם מכוונים לחץ אחד בלבד.
עדי קול: אני חושבת שזה לא נכון.
עדי קול: אני חושבת שיש פה שני חיצים, אם לא יותר.
<צפריר צור: זאת בדיוק השאלה.
<צפריר צור: אם הם קובעים שזה בראש סדר העדיפויות, והם אמרו את זה בצורה ברורה וצלולה הרבה מאוד פעמים, האם לא יהיה וטו מהאוצר?
<צפריר צור: אני יכול להתחבר דווקא למה שאומר שר האוצר לפיד.
<צפריר צור: הוא אמר בצורה ברורה ביותר שסדר העדיפויות צריך להיקבע על ידי הממשלה, לא על ידי פקידים באוצר.
<צפריר צור: כל שר במסגרת התפקידים שעליו הוא ממונה צריך להחליט על סדר העדיפויות.
<צפריר צור: זה מה שאנחנו רוצים.
<צפריר צור: אנחנו לא באים לפה בדרישה שישנו את סדר העדיפויות שלהם, בדרישה שיחליטו על התחנה שלנו לפני תחנות אחרות.
<צפריר צור: הם בעצמם אמרו שהם רוצים את זה.
<צפריר צור: בכל זאת יש פה איזה שהוא בלוק.
<צפריר צור: כמו שאמרה חברת הכנסת זנדברג, השקע והתקע לא מתחברים כרגע.
<צפריר צור: בדיעבד זה לא רק התחבורה.
עדי קול: זה לא רק התחבורה, לא רק האוצר, זה שניהם ביחד.
עדי קול: אני אומרת את זה כמי שמסתכלת מהצד גם על תהליכים אחרים.
עדי קול: אני יודעת שההחלטה הזאת כרגע היא החלטה גורלית מבחינת
עדי קול: כם, היא החלטה מאוד חשובה.
עדי קול: אני שמחה ומקווה לדעת שיש תהליכים מאוד מאוד מקצועיים שבודקים לפי נהלים בינלאומיים את הכדאיות של כל מקרה לגופו.
עדי קול: מנסים להקפיד שלא נחרוג מעלויות תקציביות.
עדי קול: אני מנהלת פה דיון כבר שנה וחצי על הבריכה האולימפית של וינגיט שהתקציב שלה היה 22 מיליון שקלים ועלתה 92 מיליון שקל.
עדי קול: זה המחיר.
עדי קול: אני רוצה לדעת שבכספי ציבור לא ישתמשו בצורה כזאת.
עדי קול: אתם גם רוצים לדעת את זה.
עדי קול: נכון, אמנם הושקעו פה 26 מיליון שקל, אבל אנחנו רוצים לדעת שיש פה מישהו שמחליט החלטה מקצועית, לא החלטה אמוציונאלית.
עדי קול: זו גם לא החלטה שתלויה באיפה כל אחד גר.
עדי קול: שמענו את התשובות האלו.
עדי קול: אני עושה ישיבת מעקב.
עדי קול: אנחנו רוצים לדעת מתי נוכל לקבל פה את ההחלטה שאומרת שהעמדה המקצועית היא x או y.
<מורן מזור: אני מניח שבעוד כמה חודשים.
עדי קול: אני צריכה לדעת כמה, כי אנחנו צריכים לקבוע דיון מעקב.
<מורן מזור: עד חודשיים, 3 חודשים.
עדי קול: אנחנו בתחילת המושב.
עדי קול: בתחילת המושב הבא, שזה באוקטובר, נקיים את הדיון הבא.
עדי קול: בתחילת אוקטובר נקיים את הדיון הבא, נקבל החלטה מקצועית.
עדי קול: ברגע שתהיה החלטה מקצועית נוכל לראות אם אנחנו נאבקים בה או ממשיכים הלאה לשרים.
עדי קול: שתדעו – אני יודעת שזה נשמע אולי לא מספיק – משרד האוצר יודע, המשרד של שר האוצר יודע, מעורב ומחכה לתוצאות המקצועיות לפני שהוא מקבל את ההחלטה שלו.
עדי קול: מכיוון שאין אותן כרגע אנחנו כולנו ממתינים להחלטה.
עדי קול: אנחנו נתכנס כאן שוב בתחילת המושב באוקטובר.
עדי קול: הפורום שמתכנס עכשיו הוא לא הפורום בו היינו אמורים להתכנס.
עדי קול: אנחנו כבר נפגשנו.
עדי קול: אתן מצטרפות אלינו לצורך הנושא הזה, אבל כבר נפגשנו אי אילו פגישות בנושא הפרעות אכילה וכיוון שראיתי שבפורומים הגדולים אנחנו לא מצליחים להתקדם, ביקשתי ממנכ"ל משרד הבריאות, ממנכ"ל משרד הרווחה וממנכ"ל משרד החינוך לכנס צוות בין-משרדי, צוות קטן, צוות של עבודה שיגדיר עבור המשרדים מה התהליך שכל משרד צריך לעשות כדי להתמודד בתופעה של הפרעות אכילה.
עדי קול: התכנסנו פעם אחת ושלחנו את כל הנציגים לעשות עבודה.
עדי קול: ממשרד החינוך הייתה בוועדה עירית וממשרד הרווחה הייתה איריס פלורנטין.
עדי קול: שלחנו את כולם לבדוק היכן יש ממשקים של המשרדים שלהם בנושא של הפרעות אכילה.
עדי קול: היום הייתה אמורה להיות פגישת המשך ואת הכינוס הזה בפורום הגדול הזה לא אני יזמתי.
עדי קול: לא אני ביקשתי ולא אני רציתי שכולם יגיעו.
עדי קול: אני עומדת כאן חסרת אונים ואני רוצה לומר לפרוטוקול שמאוד מאוד מטרידה אותי הדרך בה משרד הבריאות עושה את העבודה הזאת, מטריד אותי שלקחתי את הנושא הזה על עצמי בשנה וחצי האחרונות וכל מה שאני עושה זה לנסות לרדוף אחריכם שתעשו את העבודה.
עדי קול: כל מה שביקשנו זה לנסות לייצר איזשהו מסמך שאומר איך שלושת המשרדים צריכים להתמודד עם הנושא הזה.
עדי קול: מה שקורה בסוף זה שאני כחברת כנסת רודפת אחריכם שתעשו את העבודה שלא נעשית.
עדי קול: אני שמחה שאתם כאן, אני אשמח מאוד לשמוע מה יש לכם לומר, אבל בסוף אנחנו צריכים לייצר איזשהו מסמך שאומר איך משרד החינוך, איך משרד הרווחה ואיך משרד הבריאות צריכים להתמודד עם הנושא הזה של הפרעות אכילה גם לצורך מניעה, גם לצורך טיפול וגם לצורך חינוך, אבל קשה לי לראות איך אנחנו עושים את הדבר הזה בפורום הכללי.
עדי קול: איגור וגדי, אתם יזמתם את הדבר הזה ויש לכם רעיון.
עדי קול: אני מבקשת ואני אומרת לפרוטוקול שתוך שבוע מהיום – ולא אכפת לי מי אחראי, וגדי, אני אומרת את זה לך ואני אגיע עם זה עד השרה – יהיה צוות ותהיה פגישה של הצוות המצומצם כדי שיתחילו לעבוד, כי מה שקורה – לא מקובל עלי.
עדי קול: באמת, בעיני זה זלזול בעבודת הכנסת.
עדי קול: תפקיד הכנסת הוא לפקח על רשויות הממשלה ולא לעבוד במקומן.
עדי קול: את הדיון הקודם אני ניהלתי והתכוונתי שהדיון הבא יעבור אליכם.
עדי קול: לא יכול להיות שאני מנהלת את הדיון כצוות בין-משרדי.
עדי קול: אם אתם רוצים, כדוקטור למשפטים אני יכולה לתת לכם הרצאה על הפרדת רשויות ומה המשמעות שלה אבל נראה לי שאפשר לוותר על זה.
עדי קול: אני אשמח לדעת מה חשבתם לעשות.
עדי קול: אני רוצה לדעת על מה איגור חשב כשהוא הזמין אתכם ואם אין סיבה לכך, אני אשחרר אתכם.
<איגור ברש: הקופות התבקשו לבדוק מה הנתונים הקיימים בקופות על מנת לאתר הפרעות אכילה.
<איגור ברש: בישיבה הקודמת הקופות קיבלו משימה לבדוק מה קיים ברשומון כדי לאתר.
עדי קול: זאת הייתה ישיבה מסוג אחר לגמרי.
עדי קול: זאת הייתה ישיבה מקצועית עם נציגי הקופות.
עדי קול: היו ישיבות שלנו והיו ישיבות של הצוות הבין-משרדי.
<איגור ברש: העבודה חולקה לכמה חלקים כאשר החלק הראשון הוא עבודה עם הקופות לגבי איתור והחלק השני הוא הכנת מסמכים שכבר היו בפעם הקודמת.
עדי קול: דרך אגב, אני אעדכן את כל מי שלא היה.
עדי קול: אתם הגעתם עם מסמכים בפעם הקודמת.
עדי קול: אמרנו שאף אחד מהמסמכים האלה לא ראוי.
עדי קול: הם לא מדברים בשפה שאנחנו רוצים, לא פונים לאוכלוסייה שרצינו, נכתב על ידכם ולא עבר דרך כלל האוכלוסייה שנמצאת כאן.
עדי קול: המטרה הייתה שאתם תעבירו להם להערות ועכשיו נתקדם עם זה.
עדי קול: שוב, אנחנו חוזרים בדיוק לאותה ישיבה שהייתה בפעם הקודמת ואפס התקדמות.
<איגור ברש: הרווחה והחינוך היו אמורים להביא עדכון.
<איגור ברש: אני חשבתי שבישיבה הזאת הקופות יאמרו מה הנתונים שקיימים לאיתור אוטומטי ונשמע עדכון מהרווחה ומהחינוך.
עדי קול: למה הזמנת את הפורום הגדול הזה?
<איגור ברש: כי יש כאן קופות, רווחה, חינוך וכולי.
עדי קול: כן, אבל אתה היית אמור לרכז את התשובה של הקופות כי אתה משרד הבריאות.
עדי קול: כמו שאיריס ריכזה את משרד הרווחה ועירית את משרד החינוך, זה מה שהיה אמור להיות.
עדי קול: אני מאוד מצטערת אבל ביום ראשון בבוקר הבאת לכאן פורום מאוד מאוד מכובד, פורום שיש לו עבודה מאוד קשה ואני מאוד לא רוצה להטריד אותו בעבודה הזאת, ואני שואלת אותך למה.
<איגור ברש: כנראה הייתה אי הבנה.
<איגור ברש: אני הבנתי שהפורום שהוחלט על משימות, הוא גם יקבל עדכונים.
עדי קול: עדכונים על מה?
<גדי לובין: היו שתי אפשרויות.
<גדי לובין: אני מצטער על אי ההבנה אבל מדובר כאן באי הבנה וחס וחלילה – ואני מבקש שזה יירשם בפרוטוקול – לא זלזול או משהו דומה.
עדי קול: העוזרת שלי התקשרה לאיגור ושאלה אותו למה הוא הזמין את הפורום הגדול הזה ולך לא היה הסבר הגיוני לעניין הזה.
עדי קול: זאת אומרת, ניסינו למנוע את זה.
<איגור ברש: זה היה יומיים לפני כן ועכשיו להתקשר לאנשים ולומר להם לא לבוא?
עדי קול: עדיף מאשר הם יבואו לירושלים, מי שבא לירושלים במיוחד.
עדי קול: תסלחו לי, ראשית, אני חושבת שזה זלזול.
עדי קול: שנית, כבר דיברתי אתך איגור על זה גם בישיבה הקודמת.
עדי קול: שלישית, זה זלזול בזמן של האנשים.
עדי קול: אני רוצה לשאול אתכם, אתם מעדיפים שנשחרר אתכם ונישאר כאן בפורום מצומצם או שאתם רוצים להישאר כאן להביע את דעתכם?
<חנה סלוצקי: אני מהרווחה אמנם אבל לא ידעתי שאיריס מרכזת את הנושא הזה.
<קריאה: גם לא ידענו שהיו פגישות קודמות.
<חנה סלוצקי: יש לנו נקודות להעלות.
עדי קול: גדי, תוך שבוע פגישה של הצוות המצומצם.
עדי קול: אני מתנצלת בפני כל האנשים.
עדי קול: אני באמת מתנצלת.
עדי קול: בואו נעשה סבב.
עדי קול: אם אנחנו כאן, מי שירצה לדבר – יקבל את ההזדמנות.
עדי קול: אני אציג את המטרה.
עדי קול: אני פניתי לשלושת השרים ואמרתי שהנושא של הפרעות אכילה בעיני מצריך התייחסות רב משרדית.
עדי קול: אני מרגישה שאנחנו לא מסתכלים על הרצף שאומר שהפרעות אכילה היא תופעה הולכת וגדלה.
עדי קול: נכון שאנחנו מגיעים לקצה של הטיפול דרך השירותים הפסיכיאטריים אבל לפני כן יש הרבה צעדים שאנחנו רואים בדרך.
עדי קול: יש את הנושא של איתור ראשוני, את הנושא של הטיפול המשפחתי, איך המשפחה מתמודדת עם התופעה הזאת.
עדי קול: איכשהו הפכתי להיות כתובת לנושא של הפרעות אכילה והגיעו אלי פניות רבות של משפחות במצוקה שלא יודעות איך להתמודד עם זה.
עדי קול: הרבה פעמים הגוף אליו הן פונות – הן לא מכירות את הרווחה – אלה בתי הספר ואל המורות או אל היועצות שהרבה פעמים הן לא הכתובת.
עדי קול: זאת דלת שלפעמים נסגרת בפני המשפחות.
עדי קול: השלב הבא הוא איך מתמודדים עם כל התהליך ואז מגיע השלב הרפואי – מי לטיפול פסיכיאטרי אם צריך ומי לשלבים הראשוניים יותר.
עדי קול: איך אנחנו מאתרים כבר בשלבים מוקדמים יותר ועושים תהליך.
עדי קול: בזמנו דיברנו – והופעתי במועצה הלאומית לבטיחות הקהילה – על היכן צריכות להיות הכוכביות האלה ודיברנו על כך שרופאים ראשוניים – רופאי ילדים, רופאי נשים, רופאי משפחה – צריכים להיות מסוגלים לראות ושיקפצו להם נתונים שיאמרו שזה מישהו שצריך להסתכל עליו.
עדי קול: כל הדברים האלה היו אוסף רעיונות שהתבססו על שיחות שלנו והרבה על פניות שאני קיבלתי ופחות מקצועיות.
עדי קול: לכן רציתי שנשב באיזשהו פורום כזה ונחליט איך אנחנו מציגים את התופעה וגם מה אנחנו צריכים מבחינה תקציבית, משלושת המשרדים, כדי להתייחס לנושא אחרת.
עדי קול: מי שנמצא כאן ולא היה קודם ורוצה להביע דעה, אני אשמח לעשות סבב כך שיהיה לנו גם את המידע שלכם ונוכל להתקדם.
<שוש ארבל: אם אני לא חייבת להיות כאן, אני אשמח לא להיות כאן.
<שוש ארבל: אני באה מבאר שבע.
עדי קול: אני מאוד שמחה שהגעת לכאן.
<שוש ארבל: אני דוקטור שוש ארבל, יושב ראש איגוד פסיכיאטריה לילדים ונוער בארץ ומנהלת היחידה גם להפרעות אכילה וגם מחלקת פסיכיאטריה לילדים ונוער בסורוקה.
<שוש ארבל: אני רוצה לומר משהו ספציפי בנושא הזה.
<שוש ארבל: משרד הבריאות עשה לפני שלוש שנים צעד – באמת להוריד את הכובע – כדי להכריז על הקמת יחידה כוללנית לטיפול בהפרעות אכילה באר-שבע, בסורוקה.
<שוש ארבל: כשאני אומרת שירות כוללני, זה המקום היחיד בארץ שבעצם תחת אותה קורת גג, בתוך בית חולים כללי, לא מחלקה מזוהה פסיכיאטרית, בלי הזיהוי הפסיכיאטרי פרופר, זאת אומרת, מחלקת האשפוז היא בתוך בית חולים כללי וכל המערך הוא בתוך בית חולים כללי.
<שוש ארבל: נתנו תקצוב לאשפוז מלא, לאשפוז יום ומרפאה.
<שוש ארבל: בנינו מערך בתנאים לא תנאים עם הקצאת כוח אדם מאוד יפה של משרד הבריאות אבל בפועל זה לא עובד.
<שוש ארבל: המערך הוקם, יש מערך טיפולי ומה שלא עובד זאת התקינה שהובטחה יחד עם זה.
<שוש ארבל: יש שיתוף פעולה יוצא מן הכלל עם משרד החינוך, דרך החינוך הבית-חולימי.
<שוש ארבל: זאת אומרת, מערך החינוך הבית-חולימי, שוב, אני מורידה את הכובע כי הם עושים עבודה יוצאת מן הכלל, גונבים תקנים מפה ומשם ויש עבודה יפה מאוד.
<שוש ארבל: שוב אני אומרת, בתקינה אנחנו לא עומדים.
<שוש ארבל: האמירה של בית החולים היא שאנחנו לא מקבלים על זה תקצוב.
<שוש ארבל: כתוב יפה, חתום יפה, אבל אין לנו כסף.
<גד רייזלר: שוש, תרצי לי להתפרץ.
<גד רייזלר: אני מאסף הרופא ועושה חלקית את מה שאת עושה.
<גד רייזלר: יש תקצוב אבל הוא מגיע בצורה של כסף לבית החולים ולא בצורה של תקנים.
<שוש ארבל: הוא נבלע בתוך התקציב של בית החולים והוא לא מסומן להפרעות אכילה.
<שוש ארבל: כאשר מנהל בית החולים אומר לי שחסר לו רופא בטיפול נמרץ לב, ושואל מה הוא יעשה, האם הוא ייקח קודם רופא לטיפול נמרץ לב או אחות למחלקה.
<שוש ארבל: כל הצעדים הפורמליים כבר נעשו אבל אם זה לא צבוע, זה לא יהיה.
<שוש ארבל: זה לא בסדרי עדיפויות של בית חולים כללי.
<שוש ארבל: אם מדברים על מסגרות אחרות, זה אחרת אבל הדגל שרצינו להרים הוא משהו שבאמת לא יהיה סטיגמתי למרות שהמחלקה פרופר היא מחלקה פסיכיאטרית עם כל כוח האדם שהיא מצריכה, אבל זה יושב בתוך קמפוס של בית חולים כללי והרבה יותר קל למטופלים להגיע אבל אנחנו לא מצליחים להרים את זה מבחינת כוח אדם.
<שוש ארבל: כבר התקדמנו בכמה צעדים ואני אומרת היכן אנחנו תקועים כרגע.
<שוש ארבל: גם העבודה עם הרווחה נעשית בהחלט לא רע עם פקידות הסעד באזור, בכל אופן כך זה בבאר שבע.
<שוש ארבל: גם עם משרד החינוך נעשית העבודה ואין לי מה לומר.
<שוש ארבל: לקראת שנה הבאה אנחנו כבר נערכים עם יופי של תכנית אבל משרד הבריאות ואני אפילו לא יודעת אם זה משרד הבריאות ואני לא יודעת היכן לשים את האצבע.
<שוש ארבל: הנהלת בית החולים אומרת שהכסף שמגיע נבלע, היא לא יודעת היכן הוא והיא לא יכולה לתת לנו.
<שוש ארבל: השורה התחתונה, לא נקבל את זה.
עדי קול: אני רוצה להבין כי זאת טענה שונה מזו ששמענו בעבר.
עדי קול: בעבר שמענו שהתעריף שהוגדר הוא תעריף לא מספיק.
<גד רייזלר: זאת בעיה אחת.
<גד רייזלר: אלה שתי בעיות נפרדות.
<גד רייזלר: האחת, התעריף הוא מספיק לחצי והעיקר הוא שהכסף מגיע אבל בלי תקנים.
<גד רייזלר: זאת אומרת, אני צריך עוד פסיכולוג ואני מתחנן לעוד רבע פסיכולוג.
<שוש ארבל: למרות שיש חוזה חתום עם טבלת כוח אדם יפהפייה אבל אומרים לי שנכון, חתום.
<גדי לובין: צריך לבדוק עם הנהלת הקופה והנהלת בית החולים מדוע החוזה חתום עם כסף ועם אפיון והוא לא מגיע.
<שוש ארבל: גם פיקוח.
<שוש ארבל: כל הזמן אני אומרת שתבואו אתם ותצעקו על הנהלת בית החולים שלי.
<שוש ארבל: אני לא יכולה לצעוק עליה אבל אתם יכולים לצעוק עליה ולומר שיש חוזה חתום ולמה היא לא עומדת בו.
<שוש ארבל: שם אנחנו תקועים.
<שוש ארבל: אין את הפיקוח שאני כל כך רוצה אותו שתבואו ותאמרו שההנהלה לא עומדת בהתחייבות שלה.
<שוש ארבל: אני מהשטח לא יכולה להגיד את זה.
<איגור ברש: אני הבנתי שעד היום לא הכירו בכך שקיימת בעיה.
<איגור ברש: אולי היה נכון קודם לפנות לאחראי על בריאות הנפש בקופה כדי שהוא יפעל נגד בית החולים.
עדי קול: אני ממשיכה עם הביקורת שלי אליכם.
עדי קול: איכשהו יוצא שכל פעם אנחנו מגיעים לדיון כאן ופתאום מתגלות בעיות חדשות שאתם לא שמעתם עליהן ואתם לא מכירים אותן.
עדי קול: קודם כל אני תוהה איך זה קורה ולמה זה צריך להגיע לכנסת ביום ראשון בשעה 10:00 בבוקר.
<שוש ארבל: אני מפנה את זה למנהלים שלי.
<איגור ברש: אף פעם לא שמעתי על זה.
<גדי לובין: גם לא אני.
<איגור ברש: על זה שתקנים לא מגיעים.
עדי קול: ועל זה שהמחלקה בסורוקה לא עובדת?
<איגור ברש: היא עובדת.
<שוש ארבל: היא עובדת אבל לא כפי שצריך.
עדי קול: גם עכשיו אתם לא רושמים ואני תוהה איך מתוך הוועדה הזאת נצא עם איזה שהן משימות עם אחריות.
עדי קול: גם בפעם שעברה אמרת לי שאתה זוכר אבל לא זכרתם את מה שהיה צריך לעשות.
<יצחק וורגפט: אני יושב הראש היוצא של העמותה לטיפול בהפרעות אכילה.
עדי קול: מי מחליף אותך?
<יצחק וורגפט: פרופסור איתן בכר.
<יצחק וורגפט: אני ראש המערך לטיפול בהפרעות אכילה בנוער בבית חולים צפת.
<יצחק וורגפט: אני רוצה להעיר בקצרה קודם כל לגבי מה שנאמר.
<יצחק וורגפט: הנושא של התמחור הוא נושא שנמצא בלב הדברים.
<יצחק וורגפט: משרד הבריאות עשה דברים לפתוח מקומות.
<יצחק וורגפט: אין לזה משמעות אם אין לזה תמחור.
<יצחק וורגפט: אפשר להתווכח האם מנהל בית החולים מקבל את הכסף לכיסו ומחלק אותו כפי שהוא רוצה או לא, אבל אם מנהל בית החולים מקבל חצי מהסכום שעולה להפעיל את טיפול היום, מן הסתם הוא לא ישקיע בטיפול יום אם הוא יקבל את מה שמגיע.
<יצחק וורגפט: הוועדה לפניות הציבור ב-2009 כתבה מסקנה ברורה.
עדי קול: היא כתבה את זה גם ב-2013.
עדי קול: אני אעצור אותך רגע לעניין התמחור כי הייתה כאן ועדה ובישיבה האחרונה של הוועדה לפניות הציבור ישב מנכ"ל משרד הבריאות היוצא רוני גמזו ואמר שהוא ישנה את תעריף התמחור.
עדי קול: הוא אמר שחסר לו לשם כך חמישה מיליון שקלים ואיכשהו החמישה מיליון שקלים האלה, הוא החליט שאני זאת שצריכה להביא אותם למרות שבדקנו את הפרוטוקול והוא לא אמר את זה בפרוטוקול.
עדי קול: בפרוטוקול הוא אמר: אני מציג תמחור חדש.
עדי קול: אני אמרתי לו שאני מוכנה לעזור לו ואיכשהו זה הפך להיות כסף שאני צריכה להביא ואיכשהו אני צריכה למצוא חמישה מיליון שקלים, למרות שיש פרוטוקול בו הוא הצהיר על תמחור חדש.
עדי קול: הבעיה של התמחור היא על השולחן.
עדי קול: אני אסביר לכם מה מטרת הישיבה הזאת.
עדי קול: בעיני הבעיה של התמחור הוא בעיה אחת.
עדי קול: אני לא הולכת להיאבק על תמחור כאשר בעיני זה קצה הרצף.
עדי קול: קצה הרצף, זאת אומרת שאנשים שמגיעים לאשפוז, מגיעים עם צורך למיטה בבית חולים.
עדי קול: אני מכירה את בעיית התמחור היטב ואני חושבת שגם הם מכירים את בעיית התמחור וגם יש להם פתרון – חסר כסף.
עדי קול: אני כינסתי כאן את הוועדה כדי להגיד מה עוד צריך מעבר לתמחור.
עדי קול: אם אני הולכת לבקש כסף מהאוצר, אני רוצה לבקש כסף לא רק על התמחור שזה לאנשים שמגיעים לאשפוז אלא אני רוצה לבקש סכום.
עדי קול: יש אנשים עם הפרעות אכילה שחיים אתן והולכים לבתי ספר, מתמודדים אתן וההורים מתמודדים אתן ואף אחד לא יודע עליהן וגם אליהם אני רוצה להגיע.
<יצחק וורגפט: אני בכל זאת רוצה לומר שהבעיה של התמחור היא לא בעיה של הקצה.
<יצחק וורגפט: אם ילדה מגיעה למרפאה שמקבלת נכון להיום מימון של 2,600 שקלים בעוד שהמרפאה, כדי לתת לה טיפול שעומד סטנדרטים בינלאומיים של הפרעות אכילה, צריכה להוציא לפחות 10,000 שקלים - המרפאות האלה לא עובדות והילדה הזאת תגיע לטיפול יום.
<יצחק וורגפט: בטיפול יום, אם טיפול היום היה נפתח למשל ברעננה - ברמב"ם לא פתחו כי מנהלי בתי החולים אמרו שאם תמחור כזה לא פותחים – היה אפשר תוך תשעים ימים טיפול יום למנוע את האשפוז אבל הוא לא נפתח ואלה שנפתחו עובדים בחצי תקנון מכיוון שהם מקבלים חצי כסף.
<יצחק וורגפט: מקבלים בין 420 ל-460 שקלים כאשר כל המרכזים מדברים על בין 600 ל-800 שקלים ליום טיפול.
<יצחק וורגפט: כמובן שזה קשור גם בסוף, בקצה, כי הם יגיעו יותר לאשפוזים.
<יצחק וורגפט: הם יגיעו לאשפוזים, המדינה תבזבז הרבה יותר כסף, הרבה יותר מהם יצאו עם הפרעות אכילה ממושכות להרבה שנים והכול התחיל במרפאה שאף אחד לא רצה את המינויים האלה כיוון שאין הבדל בין מינוי פסיכיאטרי למינוי של הפרעות אכילה, מקבלים בילדים 2,600 שקלים שאפשר לתת להם חודש טיפול ולשלוח אותם הלאה להמשיך להידרדר.
<יצחק וורגפט: לכן זה קשור לא בקצה אלא זה קשור בהתחלה.
<יצחק וורגפט: זה לגבי חשיבות נושא התמחור.
<יצחק וורגפט: לגבי הנושאים האחרים.
<יצחק וורגפט: אני אומר שוב שהמסמכים האלה לגבי מניעה יצאו מהבית של העמותה והם מצע לדיון לשיפור.
<יצחק וורגפט: יש הרבה המלצות מבית העמותה הישראלית לטיפול בהפרעות אכילה שזה המקום שמרכז את כל אנשי המקצוע, שמשרד החינוך יכול להיעזר בהם, שמשרדים אחרים יכולים להיעזר בהם ויכולים ללמוד
עדי קול: המשרדים כרגע לא נעזרים והטקסטים שאתם הגשתם הם טקסטים שבעינינו לא יכולים להיות נגישים במערכת החינוך.
עדי קול: השאלה למי הם פונים – האם הם פונים להורים או לתלמידים.
<יצחק וורגפט: זה מצע לדיון.
<יצחק וורגפט: להנגיש אותם.
עדי קול: שוב, צריך להפוך אותם לכאלה והשאלה איך עושים את זה.
עדי קול: כאמור, לא אני אעשה את ההתאמה הזאת ובטח שלא בצוות של עשרים אנשים.
עדי קול: לכן במהלך החודשיים שעברו מאז פגישתנו הקודמת לא נגעתם במסמכים, לא העברתם אותם לאנשים ולא שמעתם את ההתרשמויות – למעשה לא עשיתם את העבודה.
<חנה סלוצקי: אני באה להוסיף.
<חנה סלוצקי: אני עובדת סוציאלית ראשית לחוק הנוער.
<חנה סלוצקי: לא כל המקומות, כמו אצלך דוקטור ארבל.
<חנה סלוצקי: לנו יש הרבה מאוד קשיים בנושא הזה עם משרד הבריאות ובעיקר בנושאים האשפוזיים.
<חנה סלוצקי: אל העובדים הסוציאליים לחוק הנוער ברשויות המקומיות יש פניות של הורים, יש פניות של מערכת החינוך ויש פניות של רופאי המשפחה ולפעמים גם בתי חולים שפונים אלינו מכל מיני יחידות, גם פסיכיאטריות, גם כאלה שהן יחידה ייחודית לנושא של הטיפול בנערות.
<חנה סלוצקי: ברגע שנערה אומרת שהיא לא מסכימה או שההורה לא משתף פעולה, פונים מיד אלינו והציפייה היא ללכת לבית המשפט ולחייב בצו של בית משפט לנוער את האשפוז ואת הישארות הקטינה.
<חנה סלוצקי: מה שקורה הוא שאין לנו כתובת שנדע מי מחייב את בית החולים לקבל נערה.
<חנה סלוצקי: לא יתכן שפקידת סעד עומדת עם צו ביד ומעבירים אותה ממחלקה למחלקה, מבית חולים אחד לבית החולים השני והיא צריכה להסתובב ואני צריכה עם כל פנייה כזאת לפנות לאיגור או לפנות למי שעומד בראש המערכת וממש להתחנן.
<חנה סלוצקי: אומרים לי שהצו של בית המשפט מחייב את בית החולים.
<חנה סלוצקי: צו בית המשפט איננו מחייב את בית החולים.
<חנה סלוצקי: צו בית המשפט מחייב את הקטין ואת המשפחה.
<חנה סלוצקי: זה טיפול בחוק הנוער, זה טיפול אזרחי, זה מתן טיפול ולא מחייב אף מסגרת.
<חנה סלוצקי: כאשר רופא המשפחה אומר שהילדה תמות, של מי היא אחריות?
<חנה סלוצקי: מעבירים אלינו את האחריות ולא מוכנים לקחת אחריות על הטיפול.
עדי קול: צו כזה צריך מחייב את בית החולים?
<איתן גור: מי שאחראי לזה, זה ראש שירותי בריאות הנפש.
<איתן גור: זאת הרגולציה של משרד הבריאות.
<איתן גור: צריך לפנות אליו והוא יגיד לאיזה מחלקה להפנות.
<שוש ארבל: זה תלוי באיזה גיל מדובר.
<שוש ארבל: אתה מדבר על בגירים.
<שוש ארבל: אני חושבת שצריך לעשות כאן הפרדה בין מסגרת טיפול שהיא מסגרת טיפול בהסכמה, אז אי אפשר לחייב אף אחד להיכנס לשם, לבין היעדר מסגרות טיפול בהפרעות אכילה בכלל, ספציפית אבל גם במקומות אחרים.
<שוש ארבל: היעדר מסגרות.
עדי קול: כשזה צו, זה אף פעם לא בהסכמה.
<שוש ארבל: אבל אין מסגרות.
עדי קול: אמרנו שאין מסגרות, יש בעיית תעריף ויש את בעיית התמחור, אבל אני שמה את זה לרגע בצד.
עדי קול: כאשר היא באה עם צו של בית משפט, זה אומר שבית המשפט אומר שעכשיו הילדה הזאת צריכה אשפוז.
עדי קול: מי הכתובת?
<קריאה: גדי.
<גדי לובין: אנחנו מנהלים לא פעם גם אתך דיון לגבי רמת הדחיפות ביחס לאנשים אחרים.
<גדי לובין: לפעמים יש מצב שאני מקבל את ההסבר שאדם ששוחרר לפני חודש-חודש וחצי, בהיעדר שיתוף פעולה שלו ועם אי הצלחה טיפולית של ממש, עם חוסר יכולת גם לכפות עליו, חוסר יכולת גם חוקית וגם מקצועית לכפות עליו טיפול, מול תור המתנה של אנשים שמאוד רוצים טיפול ולא "קיבלו" את הצ'אנס שלהם.
<גדי לובין: זאת החלטה קלינית הגיונית שאני מקבל תוך התייעצות עם מנהל המחלקה הרלוונטית.
<גדי לובין: לעתים יש מצבים שאני מנצל את סעיף 32(ב) בחוק הטיפול בחולי נפש ומורה על אשפוז למגינת לבם של מנהלי בתי החולים הרלוונטיים.
<גדי לובין: זה קורה.
<גדי לובין: בדרך כלל הסיפור הוא יותר מורכב.
<גדי לובין: בדרך כלל מדובר גם במטופלים ובמטופלות מאוד אמביוולנטיות שבתאריך מסוים מאוד רוצות ובתאריך אחר מאוד לא רוצות.
עדי קול: אני מדברת על הקצה, כאשר היא מגיעה עם צו.
עדי קול: למה אנחנו מפעילים את כל המערכת?
עדי קול: הן הולכות לבתי משפט, אתם מקפיצים אותן ובסוף זה שיקול שלכם.
עדי קול: למה זה לא חותך אותן?
<גדי לובין: אלה שני חוקים שונים.