GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<איגור ברש: זה מאוד מורכב.
<איגור ברש: לילדה הזאת בדרך כלל יש בעיות גופניות.
עדי קול: בלי הרצאות רפואיות.
<איגור ברש: לא הרצאות.
<איגור ברש: אני רוצה להסביר.
<איגור ברש: המחלקות לנוער שמוכנות לקבל חולים בתנאים סגורים נמצאות בבתי חולים פסיכיאטריים ולא בבתי חולים כלליים.
<איגור ברש: בבתי החולים הכלליים יש מחלקה אחת במרכז שהיא לא מקבלת אשפוזים כפויים תחת צו ואז אנחנו נמצאים במצב שאי אפשר לכפות את האשפוז הזה על מחלקה במרכז שיבא לקטינים כי היא לא מקבלת אשפוז כפוי והיא לא נחשבת למחלקה פסיכיאטרית אלא לחלק מחטיבה פדיאטרית.
<איגור ברש: מחלקות שכן מוכנות לקבל באופן עקרוני חולים בתנאים סגורים בבתי חולים פסיכיאטריים, שהם לא בבית חולים כללי, ואז בית החולים הפסיכיאטרי אומר שאצלו היא תמות כי אין לו תנאים לטפל בבעיות הפיזיות ובית החולים הכללי אומר שהוא לא מקבל אשפוז תחת צו.
<איגור ברש: זה הסיפור שחנה מספרת.
<חנה סלוצקי: יש לנו בעיה אמיתית.
עדי קול: השאלה שלי היא איך פותרים את הבעיה הזאת.
<חנה סלוצקי: בנושאים הרווחתיים אנחנו מסבירים, אנחנו לוקחים אחריות ואם צריך ידיד, יש ידיד, ואם צריך חונך, יש חונך.
<חנה סלוצקי: כאן אומרים לי תכניסי מישהו שישמור עליה.
<חנה סלוצקי: אם היא מגלה קצת תוקפנות, אם היא מגלה התנתקות, זה לא בביתנו.
<חנה סלוצקי: כלומר, אני לא צריכה להיות אחראית על הנושא הזה.
<חנה סלוצקי: מי שצריך להיות אחראי לפי הבנתי זה מי שאחראי על התחום של הנושא.
<חנה סלוצקי: אני מסייעת להביא את הקטינה, אני מוכנה לעשות כל דבר בבית המשפט, כל הוראה שרופא או בית חולים יאמר לי – אני מוכנה לבצע, אבל מי שייקח אחריות על הנושא, על התחום הזה, זה חייב להיות משרד הבריאות.
עדי קול: הבעיה היא חוק הנוער שמסמיך אותך ולא את משרד הבריאות.
<גד רייזלר: הבעיה היא לא חוק הנוער.
<גד רייזלר: הבעיה היא הרגולטור שישלוט בבתי החולים שלו.
<גד רייזלר: אם אתם רוצים לכפות על המחלקות הפסיכיאטריות/הפרעות אכילה שיעשו את זה, אתם יכולים לעשות.
<גד רייזלר: אם אתם רוצים לא, אתם יכולים לא.
<גד רייזלר: דרך אגב, הערת ביניים.
<גד רייזלר: מחלקות פסיכיאטריות שהן לא מוגדרות כהפרעת אכילה עושות עבודה טובה מאוד בטיפול בהפרעות אכילה.
<איגור ברש: בהסכמה.
<גד רייזלר: גם לא בהסכמה.
<גד רייזלר: הן עושות עבודה טובה מאוד.
<גד רייזלר: תמיד הם אומרים שזה מפחיד אותם ושואלים איך הם יסתדרו עם הזונדה ועם האוכל, אבל הם מסתדרים טוב מאוד כי הטיפול שם הוא כל כך טוב והוא כל כך אינטנסיבי.
<שוש ארבל: תלוי באיזה מצב רפואי הקטינה נמצאת.
<גד רייזלר: נכון.
<גד רייזלר: לא דיברתי על מישהי עם דופק שלושים.
עדי קול: אני עוצרת אותך כי אני רוצה לשמוע את איתן.
<איתן גור: יש כמה בעיות.
<איתן גור: יש הבדל בין קטינות לבין מבוגרות.
<איתן גור: קודם כל, כאשר אומרים תכפה על מחלקה פסיכיאטרית, נגיד על המחלקה בשיבא, שתקבל את החולות האלה – חולה סרבנית שלא רוצה להיות במחלקה, צריכה להיות בתנאים מסוימים.
<איתן גור: אי אפשר סתם להכניס אותה למחלקה פתוחה אלא המחלקה צריכה להיות ביחידה סגורה.
<איתן גור: הרגולטור צריך לקבוע שהוא מקצה כסף לבניית יחידה סגורה בתוך המחלקה הפתוחה, מקצה תקנים ואז לא תהיה שום בעיה לכפות עליו לקבל את החולה.
<איתן גור: בפועל למשרד הבריאות אין כסף.
<איתן גור: אנחנו עכשיו בנינו מחלקה בשיבא עם עשרה מיליון שקלים, ביקשתי עזרה ממשרד הבריאות – אפס.
<איתן גור: לא קיבלנו אפילו אגורה אחת ממשרד הבריאות לבינוי אלא הכול צריך לארגן מתרומות.
<איתן גור: אם יהיו יחידות כאלה, אפשר יהיה באמת לכפות עליהן.
<איתן גור: לצורך העניין, יש שונות עצומה בצווים.
<איתן גור: אני פחות בקיא בילדים, אבל יש שונות גם בילדים וגם במבוגרים, בקביעה של השופטים.
<איתן גור: שופט יכול להחליט על חולה שאין לה שום סכנת חיים שהוא ממנה את הוריה לאפוטרופוסים למשך חצי שנה והם באים ואומרים תכניס אותה למחלקה.
<איתן גור: זאת לא תמיד סכנת חיים.
<איתן גור: הרבה פעמים זאת חולה סרבנית שלא רוצה לקבל עזרה אבל אין סכנת חיים ואז היא כן יכולה ללכת למחלקה פסיכיאטרית נגיד בנס ציונה.
<איתן גור: אפשר לכפות עליה.
<איתן גור: יש מחלקות סגורות.
<איתן גור: הבעיה היא ששופט בדרך כלל לא יודע אם זאת סכנת חיים או לא.
<חנה סלוצקי: אנחנו מביאים את האישורים הרפואיים כדי שבית המשפט יחליט.
<איתן גור: אני מדבר מניסיוני.
עדי קול: אני שואלת שאלה פרקטית.
עדי קול: היום חוק הנוער הופך את פקידת הסעד, את העובדות הסוציאליות לחוק הנוער, לכתובת.
עדי קול: השאלה אם הן צריכות להיות הכתובת.
<איתן גור: הן חייבות להיות הכתובת.
<איתן גור: הדרך לפתור את הבעיה היא באמת לפנות לגדי וגדי צריך להגיד המחלקה הזאת או המחלקה הזאת.
<איתן גור: לא תמיד זה יהיה בסמיכות למגוריה של המטופלת, אבל הוא צריך להגיד.
<איתן גור: לצורך העניין, אם מדובר בחולה שהיא בסכנת חיים, יכולים לקבל אותה.
<איתן גור: באברבנאל יודעים איך לטפל בחולות כאלה, בנס ציונה יודעים איך לטפל בחולות כאלה וגם בבתי חולים הפסיכיאטריים יודעים איך לטפל בהן.
<גדי לובין: הבחורה האחרונה שהייתה צריכה להתאשפז, נערה, אושפזה בשניידר וגם זה היה תחת ביקורת קשה של שניידר כי הוא בית חולים פתוח אבל הם התארגנו לשמירה.
<גדי לובין: המקום היחידי שיכול לקבל נערה במצב כזה, במצב מסוכן, עם הגנה סבירה מול אלימות או חלילה בריחה, זה בית החולים הדסה אלא שהדסה מתמלאת.
<גדי לובין: אנחנו הוספנו כמה מיטות להדסה אבל גם המיטות האלה תתמלאנה.
<גדי לובין: אצלך למבוגרים הוספנו שמונה מיטות בתנאי שהן יהיו סגורות.
<איתן גור: אנחנו עוברים למחלקה החדשה שלנו ב-1 באוגוסט.
<איתן גור: אני מקווה שמשרד הבריאות יעמוד בהתחייבות שלו וייתן את המיטות כי החוזה שנשלח בשבוע שעבר לא כולל לא את המיטות ולא את ההקצאה של המרפאה.
<גדי לובין: כולל ארבע ושמונה.
<איתן גור: ארבע מתוך שמונה.
<גדי לובין: נכון.
<איתן גור: ולא את ההקצאה של המיטות.
<איתן גור: את ההקצאה שאמרתם בוועדת הכנסת שתיתנו, לא נתתם.
עדי קול: הצגתם שמונה מיטות ולא ארבע פלוס ארבע.
<גדי לובין: יש תכנית שלוש-שנתית מ-2013, 2014, 2015.
עדי קול: בתכנית שהצגתם בפני אמרתם שנפתחות שמונה מיטות.
עדי קול: קודם כל אמרתם נפתחו ואז הבנתי שזה תלוי בינוי.
<גדי לובין: זה נכון.
עדי קול: אתם נותנים אינפורמציה שיש לה קשר קלוש מאוד למציאות.
<גדי לובין: העיכוב של ארבעת המיטות הנוספות הוא עיכוב שמהרדיו למדתי שזאת תוצאה של ויכוח בין מפלגת הבית היהודי למפלגת יש עתיד על כן או לא אישור או אי אישור של כספים בוועדת הכספים ולכן זה מתעכב.
עדי קול: של הארבע הנוספות.
<גדי לובין: את הארבע האחרות כבר יש.
עדי קול: זה נשמע לי מאוד תמוה.
עדי קול: את השמונה הזה אמרתם כבר מזמן אבל אני לא רואה איך זה קורה.
<חנה סלוצקי: יש לנו פנימיות ויש כ-10,000 ילדים שנמצאים בהן.
<חנה סלוצקי: יש לנו בין שלושה לחמישה אחוזים ילדים עם הפרעות אכילה כאשר מדובר ב-300 או ב-500 ילדים.
<שלומית אבינוח: בטח יש יותר אבל לא איתרתם אותם.
<חנה סלוצקי: אני מסכימה אתך.
<חנה סלוצקי: מאוד מסכימה אתך.
<חנה סלוצקי: הטיפול בדרך כלל הוא דרך קופות החולים.
<חנה סלוצקי: אין לנו הדרכה, אין לנו הכשרות, אנחנו לא יודעים כלום.
<חנה סלוצקי: זאת אומרת, אנחנו לומדים את כל המקרים ואנחנו בקשר עם הפסיכיאטרים וכולי, אבל אנחנו לא יודעים.
<חנה סלוצקי: בפנימיות לא יודעים איך להתמודד.
<חנה סלוצקי: הכנסנו תזונאיות, אבל אני לא בטוחה שהן מומחיות בתחום הזה ויודעות באמת לתת את מה שצריך לתת.
עדי קול: אגב, בדיוק בגלל זה כינסתי את הצוות הקטן.
עדי קול: אנחנו תמיד נפגשים כאן עם הפסיכיאטרים ומדברים על התמחור, ואני מבינה את בעיית התמחור ואני יודעת אותה.
עדי קול: אני גם יודעת בדיוק מאיפה נובעת בעיית התמחור אבל על הדברים האלה שאת מעלה, אף פעם אנחנו לא מדברים.
עדי קול: שאלתי אתכם מי אמור להכשיר את המורים להתמודד?
עדי קול: מי אמור להכשיר את העובדים הסוציאליים?
עדי קול: מי אמור להכשיר את הסגל בפנימיות?
עדי קול: מי אמור לדעת?
<עינת צוברי: אני עובדת סוציאלית במקצועי ואני העברתי עכשיו השתלמות לכל החבר'ה מהמינהל לחינוך התיישבותי.
<עינת צוברי: ביום חמישי אני נותנת להם יום עיון.
עדי קול: באיזו מסגרת?
עדי קול: את אחראית על הכשרות?
<עינת צוברי: לא.
<עינת צוברי: הם פנו אלי.
עדי קול: כאדם פרטי.
<עינת צוברי: כן.
<עינת צוברי: הם מכירים אותי.
<עינת צוברי: אני רוצה לומר לך שהבעיה היא הרבה יותר מורכבת עם ילדי הפנימיות.
<עינת צוברי: אני מנהלת היחידה להפרעות אכילה בנוטרים ברעננה ואנחנו מטפלים בילדי פנימיות.
<עינת צוברי: יש קושי מאוד מאוד גדול להביא אותם והקושי הגדול ביותר הוא שבעוד שלושה שבועות יוצאים לחודשיים וחצי הביתה ואז הם כבר לא באזור שלנו והם במצבים חמורים.
<עינת צוברי: זה מאוד מאוד קשה להחזיק את הדבר הזה.
<עינת צוברי: זה נכון, יש הרבה עבודה איך לעזור להם להיות צוות בתוך המקומות אבל הפנימיות הן סוגיה מאוד מורכבת.
<עינת צוברי: במיוחד כאשר מדובר בגיל 18 ומטה אנחנו עובדים המון עם הורים.
<חנה סלוצקי: זאת נקודה שצריך לשבת ולחשוב על איך מוצאים את הפתרון.
עדי קול: זאת אחת הנקודות המרכזיות של הצוות הזה, לבדוק איך מכשירים את הצוותים ואיך פועלים בפנימיות.
<קריאה: הפנימיות הן רק נישה של כל מערך הבריאות.
<איריס פלורנטין: אני רוצה להרחיב את מה שחנה אמרה.
<איריס פלורנטין: אני עשיתי בדיקה במשרד ואני אתן איזשהו קצה.
<איריס פלורנטין: באמת השאלות ששאלתי את האנשים היו מה גודל הבעיה, להעריך את הצפי לעתיד, סוג השירותים אותם צריך, הצרכים והיכן זה צריך להיות מוקם כאשר זה יוקם.
<איריס פלורנטין: אני רוצה להוסיף על מה שחנה אמרה לגבי רשות חסות הנוער, שם יש בעיה.
<איריס פלורנטין: הנתון הוא חמישה אחוזים.
<איריס פלורנטין: חמישה אחוזים מהחבר'ה בחסות הנוער שהם הרבה יותר קשים וזה אומר שצריך להכשיר את האנשים בתוך אם אפשר להחזיק אותם וכאשר רוצים להפנות אותם החוצה לבתי חולים, אי אפשר לקלוט אותם בבתי החולים הפסיכיאטריים כי הם בדרך כלל או תוקפנים או אלימים או עם הפרעות.
<איריס פלורנטין: אם כן, זה אפילו יותר חמור מכפי שחנה אמרה.
<איריס פלורנטין: המענה צריך להיות בתך הפנימייה וגם מענה של הפניה החוצה.
<איריס פלורנטין: זה היה לגבי הנוער, שצריך לראות איך לעשות את זה בפנים והחוצה, איך מפנים אותם לפסיכיאטר ומקבלים מענה כשצריך.
<איריס פלורנטין: הבעיה של המבוגרים היא בעיה אחרת והיא בעיקר בתחומים של השירות של נוער וצעירים, שם יש בעיה בקהילה והיא איך אנחנו נותנים סיוע בקהילה כאשר צריך להפנות אותם לתוך הוסטלים של נערות ומה עושים בתוך השירותים שלנו כאשר אנחנו מוכנים להפעיל את זה בתוך השירותים של ההתמכרויות.
<איריס פלורנטין: שוב, זאת הכשרה, תמחור וכל הדברים בפנים.
עדי קול: מה צריך להקים?
<איריס פלורנטין: בתוך השירותים של המבוגרים, זה דומה לנוער וזה אחרת.
<איריס פלורנטין: השירותים הם אחרים.
<איריס פלורנטין: צריך לחלק.
<איריס פלורנטין: אני אתן לדוגמה את השירותים שלנו.
<איריס פלורנטין: אם אני מדברת על התמכרויות או שאני מדברת על הוסטלים לצעירות, אני מדברת על הכשרת הצוותים שנמצאים בפנים והצעירים/צעירות יכולים להישאר בתוך המבנה, ומתי צריך להוציא אותם החוצה.
<איריס פלורנטין: זאת הכשרה בפנים וכוח אדם בפנים עם גיבוי והדרכה, והחוצה, להפנות אותם כשצריך.
<שלומית אבינוח: מי מכשיר בבתים השיקומיים?
<איריס פלורנטין: היום אין מי שמכשיר.
<איתן גור: צוות של הבתים השיקומיים הוא צוות שבא מתוך המחלקות להפרעות אכילה.
<איתן גור: הבתים השיקומיים לא שייכים למשרד הבריאות אלא הם עמותות.
<איתן גור: אין עליהם כל ביקורת.
עדי קול: אין עליהם פיקוח?
<איגור ברש: יש ביקורת של הפסיכיאטר המחוזי.
<גדי לובין: ביקורת יותר מוצלחת מאשר הביקורת על בתי החולים.
<גדי לובין: הבקרה.
<גדי לובין: בגלל מצוקת כוח אדם של גורמים בקרים מול בתי החולים, הבקרה נעשית בדרך כלל בסמיכות לחידוש רישיון וזה הכשל שלצערי אני לומד עליו כאן בפעם הראשונה בכל מה שקשור למה שקורה בסורוקה.
<גדי לובין: על סורוקה אני יודע רק על בעיית בינוי ולא על מה שציינת אבל לגבי ההוסטלים, ההוסטלים בהחלט תחת פיקוח סביר לחלוטין.
<גדי לובין: של הפסיכיאטר המחוזי ושל עוזרות הבקרה שם.
<איתן גור: אני לא נשבע, אבל למיטב ידיעתי, לא.
<גדי לובין: ברמת ישי וברמת השרון.
עדי קול: אני ביקרתי ברמת השרון.
עדי קול: אם יש שם פיקוח, יש שם בעיה מאוד רצינית עם חלוקת החדרים.
עדי קול: כנראה שהפיקוח לא ראה את הבעיה.
<חנה סלוצקי: עוד משפט אחד לגבי הרווחה.
<חנה סלוצקי: הנושא של הפגיעות המיניות בהחלט קשור גם עם הפרעות אכילה.
<חנה סלוצקי: בזמנו, עת עשינו את התכנית הארצית - שכללה גם את משרד הבריאות, החינוך וכל הגורמים היו שותפים להקמת המרכזים, אותם 12 מרכזים שהקמנו – פנינו למנכ"ל משרד הבריאות וביקשנו שיהיה לנו ייעוץ למרכזים האלה.
<חנה סלוצקי: כלומר, אנחנו לא מבקשים שיהיה לנו ממש פסיכיאטר כי אתם יודעים שמשרד הרווחה הכניס את כל המסגרות והפסיכיאטר בתשלום, אבל שיהיה ייעוץ לגבי אותן נערות, לגבי אותם ילדים, ולמשפחות.
<חנה סלוצקי: אלה שירותים בקהילה והקטינות והקטינים שמגיעים אלינו, בקהילה בהחלט יכולים לתת להם את המענים ואת השירות.
<חנה סלוצקי: ייעוץ במקרים האלה שאכן יש את הקשר.
עדי קול: את מדברת על ייעוץ פרטני?
עדי קול: ייעוץ בנוסף להכשרה עליה דיברת?
<חנה סלוצקי: ייעוץ למומחים שנמצאים שם כי אין לנו פסיכיאטרים ביחידות אלא יש פסיכולוגים, מומחים בטיפול בפגיעות מיניות ואין לנו פסיכיאטרים.
עדי קול: שאלת השאלות שאני רוצה לשאול את השולחן הזה.
עדי קול: אני חושבת – לחלוטין לא מקצועית – שהייעוץ ואת ההכשרה צריך לעשות משרד הבריאות, אבל מי?
<יצחק וורגפט: כמו בכל מקום אחר גם אנחנו עובדים עם הרבה ילדים של פנימיות ואז צריך להיות מפגש בין אנשי מקצוע של הפנימיות עם אנשי המקצוע שלנו.
<יצחק וורגפט: לא להם יש זמן בשבילנו.
<חנה סלוצקי: מי זה לנו?
<יצחק וורגפט: לאנשי הפנימיות.
<יצחק וורגפט: גם לנו, הקצאת המשאבים לא מאפשרת לתת יותר מדי שעות.
<יצחק וורגפט: אני חושב שצריך ללכת מבחינת הרגולציה למקום שבו משרד הרווחה אומר לפנימיות שחלק מתפקידן הוא לנסוע למרפאות המקצועיות וללמוד ולנו הוא אומר שחלק מתפקידנו והקצאת המשאבים הוא ללכת לפנימיות וללמד.
<יצחק וורגפט: לא להקים יצור נוסף.
עדי קול: לגבי יצור נוסף, אני בטוחה.
עדי קול: כשאתה אומר "לנו", אתה אומר למחלקות הפסיכיאטריות?
עדי קול: אתה אומר לנוטרים?
<יצחק וורגפט: זה בכל הרמות.
עדי קול: אנחנו הולכים לקראת רפורמה ולכן אני כל כך דואגת.
עדי קול: אני אומרת בכל ישיבה שלנו שהרפורמה מדאיגה אותי.
עדי קול: אני יודעת שכולם שותפים אבל עם הדאגה המשותפת שלנו אנחנו לא מצליחים להזיז את המערכת.
עדי קול: אנחנו הולכים לקראת רפורמה.
עדי קול: אמורים להיות מרכזים בקופות החולים והשאלה מי בעיניך האדם הזה שצריך להטיל עליו את האחריות לעשות את הדיאלוג עם הפנימיות.
<יצחק וורגפט: אני חושב שבהגדרת הטיפול שנותנים מינוי מרפאתי, נותנים מינוי וכותבים שצריך לפחות שמונה פגישות עם ההורים במהלך שנה.
<יצחק וורגפט: אפשר בהחלט להוסיף סעיף שאומר לפחות שמונה פגישות עם אנשי מקצוע.
עדי קול: שוב אתה מדבר על כך שיש מינוי מרפאתי.
עדי קול: אני מדברת על כך שיש 300 ילדים בפנימיה והפנימיה לא יודעת איך להתמודד עם זה שיכול להיות שיש ילדים עם הפרעות אכילה.
עדי קול: הפנימיה לא יודעת לאתר, היא לא יודעת לראות והיא לא יודעת להפנות.
עדי קול: מי צריך לתת הכשרה של שלוש פעמים שיחות, סתם אני נותנת דוגמה, עם צוות הפנימיה?
<יצחק וורגפט: אנחנו צריכים לתת.
<איתן גור: משרד הבריאות צריך להקים צוות הדרכה.
<איתן גור: זאת האחריות שלו להדריך.
עדי קול: מערך ארצי להדרכה?
<חנה סלוצקי: לכל סוגי המסגרות.
עדי קול: מערך ארצי להדרכה.
עדי קול: זאת אחת המסקנות של הוועדה הזאת.
<גד רייזלר: אני שמח שדרך הפנימיות חזרנו למשרד החינוך.
עדי קול: תן לעירית להציג את מה שהיא עשתה במשרד החינוך.
<גד רייזלר: הייתי קצת מעורב בזה.
<גד רייזלר: תחום המניעה להפרעות אכילה ובכלל לקידום בריאות והפרעות אכילה, מבחינתי זאת גם השמנה, זה דבר הרבה יותר גדול רק מהצד הזה של המטפלים.
<גד רייזלר: זה אפילו יותר גדול רק מהצד ההוא של משרד החינוך, אבל משרד החינוך הוא הגורם שבאמת מגיע לכל המקומות, הוא מגיע לכל הילדים ולפחות בתחום הילדים הוא עם פיזור הכי טוב ודרכו אפשר לעשות דברים ואפשר לנסות לקדם שינויים.
<גד רייזלר: השאלה היא איך.
<גד רייזלר: היו לנו דיונים על איך צריכה להיות עבודת האחות והשירות הרפואי בבתי הספר או השירות מקדם הבריאות בתוך בתי הספר, דברים שחלקם בוצעו וחלקם לא בוצעו כמו שצריך.
<גד רייזלר: חלק מהדברים שמבוצעים, חלקם גם יוצרים בעיות כי אני במפלגה שטוענת שלפעמים כאשר מתעסקים בזה יותר מדי, זה גם גורם לנזק ואנחנו יודעים את זה.
עדי קול: כל הרפואה הפסיכיאטרית חושבת כך.
עדי קול: ראינו את זה בדיונים שלנו.
<גד רייזלר: ככל שמתעסקים יותר בתזונה בריאה, משמינים, יש הפרעות אכילה והכול גובר.
<גד רייזלר: צריך להתעסק בזה בצורה אחרת.
<גד רייזלר: לדעתי הפתרון הוא, כמו שאיציק אמר, שכן יהיה – וזה כן יכול להיות על ידי הרגולטור – קשר אזורי בין אזור, עיר, מחוז לגורמי הבריאות, אם זאת בריאות הנפש או בריאות הקהילה או קופות החולים או בתי חולים באותו אזור שהם יהיו הרפרנס של אותו אזור, של אותו מקום.
<גד רייזלר: אנחנו הרפרנס של עיריית ראשון וזה לא מספיק כי אין לי את המשאבים לעשות את זה ולכן אני ועוד רופאה עובדים על כל בתי הספר בראשון וזה לא לעניין.
עדי קול: זה קורה היום?
<קריאה: הרשות קונה את השירות.
<גד רייזלר: הרשות קונה את השירותים.
עדי קול: הרשות הגדילה ראש ואמרה שהיא רוצה לקנות את השירותים.
<גד רייזלר: לא בדיוק.
<גד רייזלר: הם מתקצבים את זה.
<גד רייזלר: חלק מהעבודה שלנו היא מול הילדים אבל בעיקר מול הצוות.
<גד רייזלר: מי שצריך לעשות, אלה אותן סדנאות לכישורי חיים.
עדי קול: בעצם המודל הזה היה יכול להיות מודל נכון גם לפנימיות.
<גד רייזלר: בוודאי.
<גד רייזלר: שם אפילו עוד יותר קל.
<עירית ליבנה: בואו נעשה סדר.
<עירית ליבנה: מערכת החינוך היא מערכת שלא מטפלת.
<עירית ליבנה: אני אזהר מלומר אם היא מזהה.
<עירית ליבנה: יש לה תפקיד אבל נתייחס באמת בכבוד לעובדי ההוראה, למורים ולגננות ולא התפקיד שלהם הוא לאתר ולהפנות.
<עירית ליבנה: כן שיידלקו להם נורות אדומות, הם צריכים לקבל רקע כדי שכאשר תידלקנה נורות הם ידעו מה לעשות.
<עירית ליבנה: מערכת החינוך לא מדברת על הפרעות אכילה.
<עירית ליבנה: אנחנו מחנכים לאורח חיים בריא וזה בשיתוף של יועצות ובעינינו כל מורה וכל גננת, מבחינת התפיסה שלנו, צריכה להיות המחנכת למעין שיעור בבריאות.
<עירית ליבנה: לכן זה מוטל על כולם ואנחנו מכשירים את כולם באופן כללי.
<עירית ליבנה: אנחנו מדברים על תזונה בריאה, על מניעת השמנה כפי שאמרת והכול נכון.
<עירית ליבנה: כאשר יש לנו את הקצוות, שם נכנסים יותר אנשי המקצוע שהם נניח היועצות שבמסגרת ההכשרה שלהן הן יכולות לעסוק במניעה יותר ממוקדת.
<עירית ליבנה: במסגרות בהמשך, אל תפילו כי זה לא ילך, גדי.
<עירית ליבנה: אנחנו לא רוצים להכשיל.
<גד רייזלר: אבל אתם הכי טובים בזה.
<עירית ליבנה: בחינוך.
<עירית ליבנה: הדגם בראשון הוא דגם שונה כי נוצר איזשהו דגם שהוא באמת נכון.
עדי קול: תסבירו לנו אותו כי יכול להיות שהוא הדגם הנכון.
<עירית ליבנה: שירותי בריאות לתלמיד ניתנים על פי חוק ובאחריות משרד הבריאות בכיתות א' עד ט' וממומנים על ידי המדינה ולא חשוב כרגע אם אנחנו אוהבים או לא אוהבים, אם הם ניתנים על ידי ספק.
<עירית ליבנה: בעל יסודיים, בחטיבה העליונה, אנחנו מממנים לבעלויות או לרשויות תקצוב עבור השירות במסגרת של שני אחוזים לרופא ושלושה אחוזים לאחות כאשר רשות מפעילה אותו.
<עירית ליבנה: זאת אומרת, אם עיריית ראשון אומרת שהיא רוצה להפעיל את השירות בעל יסודי, אנחנו מתקצבים והיא קונה את השירות והיא קונה אותו מכם וזה פועל.
<עירית ליבנה: השירות הוא לא שירות בריאות לתלמיד.
<עירית ליבנה: אתה תומך בצוות וזה מה שצריך.
<עירית ליבנה: בעיני צריך לעבוד בכל מקום.
<עירית ליבנה: אני חושבת שהוא גם צריך ביסודי, אבל זה לא לשולחן הזה.
<עירית ליבנה: אני חושבת שמי שצריך את הליווי ואת התמיכה הזאת, זה הצוות כולו.
<עירית ליבנה: אני אומרת שוב שמטרתו היא לא לאתר, אסור לנו לומר שמורה או גננת יאתרו אלא הם חייבים מאוד בעדינות ליידע הורים ולעשות זאת בצורה מאוד לא פטרונית ולא לומר להם שהילד שלהם עם הפרעות אכילה וכדאי לקחת אותו לרופא.
<עירית ליבנה: זה כמו לומר להם שהילד צריך רטלין ואנחנו נזהרים מזה.
<עירית ליבנה: אנחנו עובדים באמת על מניעה מגיל הגן ונכון שזה במסגרת החינוכית.
<עירית ליבנה: צריך למצוא את הדרכים הנכונות.
<עירית ליבנה: אני אומרת דברים שהם מציאותיים.
<עירית ליבנה: מורים וגננות מקבלים הכשרה בפיתוח מקצועי בהתאם להסכמי השכר שזה עוז לתמורה ואופק חדש וזה מאוד מוגדר.
<עירית ליבנה: אנחנו כן מנסים במסגרת הפיתוח המקצועי שלהם – למשל, ההכשרות שאנחנו עושים בחינוך לבריאות ונטע יכולה לדבר על כך – להרחיב להם אבל המסה היא באמת הילד הבריא עם ההרגלים הנכונים.
<עירית ליבנה: נוגעים מעט מאוד בנושא הקיצוני כי זה לא מתפקידנו, שיידלק אבל שיהיו גורמים שכאשר נדלק, זה להורים עם הפניה.
<עירית ליבנה: יש עוד פרק אחד שתכף נדבר עליו.
<עירית ליבנה: כאשר הם מאושפזים אצלכם, מה בתי הספר והמרכזים עושים.
עדי קול: אני מחפשת את הגורם.
עדי קול: כשאת אומרת שאנחנו צריכים למצוא את הדרך איך להגיד את זה בדרך הנכונה או היכן להכניס את זה, מי אמור ללוות אותם?
<עירית ליבנה: למרות שעכשיו יורדים על גדי, אנחנו עובדים על פי הנחיות ובשיתוף עם משרד הבריאות.
<עירית ליבנה: זה נכון גם מיניסטריאלית, גם עקרונית וגם ארגונית.
<עירית ליבנה: יש בינינו שיתוף פעולה מצוין.
<עירית ליבנה: הרגולטור כאן הוא משרד הבריאות.
<עירית ליבנה: בקהילה משרד החינוך לא צריך לקבל את המידע ממשרד הבריאות.
<עירית ליבנה: להפך.
<עירית ליבנה: כאשר נדלקות נורות או הן כבר קיימות, הוא צריך לדעת.
עדי קול: צריך להסביר לגננות איך נראות נורות.
<עירית ליבנה: זה בהכשרה שלנו וזה בסדר.
עדי קול: ומי יכשיר אתכם?
<עירית ליבנה: אנשי המקצוע, הם יחליטו מי, במסגרות של הפיתוח המקצועי.
<עירית ליבנה: 130 בתי ספר הם שלנו, של המינהל לחינוך התיישבותי ויש גם של הרווחה.
<עירית ליבנה: אנחנו צריכים להסתכל באופן כללי על הכול.
<איריס פלורנטין: אני רוצה להבהיר משהו כי זה מיטשטש.
<איריס פלורנטין: יש שלושה סוגים של מענים שצריך כאן ובואו נשים את זה מסודר.
<איריס פלורנטין: האחד, ההכשרה לכל הצוותים וזאת הכשרה שאחר כך אם מישהו עוזב, זה הולך הלאה.
<איריס פלורנטין: השני, צריך להיות ייעוץ קבוע למסגרות וזה כל עוד בני הנוער יכולים להישאר במסגרות.
<איריס פלורנטין: השלב השלישי, בני נוער או מבוגרים שצריכים להיות מוצאים מהמסגרות וצריך מקומות לשלוח אותם לשם.
<יצחק וורגפט: אני רוצה להעיר לגבי הנושא של החינוך.
<יצחק וורגפט: יש כמה רמות.
<יצחק וורגפט: האחת, כל הנושא של חינוך לבריאות.
<יצחק וורגפט: יש הרבה בתי ספר וגנים שעושים תכניות לחינוך לתזונה לא נכונה.
<יצחק וורגפט: הם מלמדים לאכול בחמישה צבעים שזה מקדם פר אקסלנס של הפרעות אכילה.
<יצחק וורגפט: כדאי כן להתייעץ בגורמי מקצוע.
<יצחק וורגפט: הרמה השנייה.
<יצחק וורגפט: יש חוק של משרד החינוך שאומר שבקיוסקים לא ימכרו משקאות ממותקים.
<עירית ליבנה: הוא עוד לא עבר קריאה שנייה ושלישית.
<עירית ליבנה: הוא עובר ב-23 ביוני.
<יצחק וורגפט: משרד החינוך כן יכול לומר את הדברים.
<יצחק וורגפט: הרמה השלישית.
<יצחק וורגפט: גם הנייר שאנחנו חיברנו מדבר על כך שצריך להנחות ולהדריך את היועצות לא ללכת בין התלמידים כי זה לא עוזר.
<יצחק וורגפט: את זה בהחלט אנשי מקצוע יכולים לעשות.
<עירית ליבנה: אנחנו לא מדברים על לאכול בחמישה צבעים.
<עירית ליבנה: קודם כל, התכנים בחינוך התזונתי מתואמים עם משרד הבריאות, עם המחלקה לתזונה.
עדי קול: עכשיו גילינו שלא, אם אתם מטפלים בהפרעות אכילה.
<עירית ליבנה: המציאות מדברת על כך שכל מורה וכל גננת צריכה לקבל הכשרה כדי לדבר בכלל על הנושא.
<עירית ליבנה: אנחנו מדברים גם על הנושא של תזונה, גם על הפעילות הגופנית ועל עוד נושאים.
<עירית ליבנה: אנחנו כן מנסים שזה יהיה חלק מחיי השגרה והיום יום בהתנהגות ולא רק בלמידה.
<עירית ליבנה: הלמידה היא פסיק.
<עירית ליבנה: השאלה מה הם עושים בבית הספר ומה ההורים שלהם שולחים אתם לאכול.
<עירית ליבנה: כיוון שראינו שיש לנו קשיים, עוד בממשלה הקודמת הצלחנו להעביר - כי משרד הבריאות מתקשה – חקיקה שלנו יהיה פיקוח ולנו יהיו אנשי המקצוע שיצאו למוסדות החינוך ויפקחו גם על ההזנה וגם על מה מוכרים.
<עירית ליבנה: בסוף יוני הצעת החוק מגיעה לקריאה שנייה ושלישית ואני מקווה שגם זה יסייע.
<עירית ליבנה: שוב, זה יעשה את השינוי בסביבה עליה אנחנו מדברים אבל זה עוד איזשהו נדבך שישנו והוא עוד לא הקיצוניות עליה אנחנו מדברים אבל כדי לשנות את ההתנהגות במוסד החינוכי צריך גם לעשות את השינוי בסביבה.
<עירית ליבנה: ה-רול מודלינג – זה מתקשר למה שאנחנו אומרים – הוא הרול מודלינג של עובדי ההוראה.
<עירית ליבנה: זאת אומרת, כאשר אנחנו מדברים על הכשרה של אותם עובדי הוראה, זה חלק.
<נטע ידיד: אני מדריכה ארצית ביחידה למיניות ומניעת פגיעה.
עדי קול: החוק מחייב – אני לא יודעת ולכן אני שואלת - לגבי טיפול בפגיעות מיניות.
עדי קול: האם יש חוק שמחייב הכשרה של כל הגורמים בחינוך וברווחה?
<נטע ידיד: אני ממשיכה את דבריה של עירית.
<נטע ידיד: אנחנו במערכת החינוך – אמנם אין חוק – מאוד עוסקים בנושא של דימוי גוף.
<נטע ידיד: הבאתי לכאן כמה דוגמאות ואם תרצו, אוכל לחלק אותן.
<נטע ידיד: רק לאחרונה התחלנו לחלק ערכה שנקראת "בעד עצמי" להדרכה ולעידוד של דימוי גוף.
<נטע ידיד: זאת ערכה שנערכה יחד עם מוזיאון ישראל ויחד עם פרופסור מוריה גולן בהשקה של יוניליבר.
<נטע ידיד: הבאנו לכאן כמה ערכות.
<קריאה: זה לילדים.
<נטע ידיד: זה פיתוח דימוי גוף בריא להטמעה.
<עירית ליבנה: זה מתחיל בבית הספר היסודי.
<נטע ידיד: אני רוצה שתראו את הערכה שהיא מאוד נחמדה.
<נטע ידיד: יש לה דיסק און קי עם התכנית במלואה.
<נטע ידיד: היא הושקה בסך הכול לפני כמעט שנתיים וכבר העברנו אותה לכאלף יועצות.
<נטע ידיד: אנחנו עושים כשלושה כנסים בכל הארץ.
<נטע ידיד: אנחנו רוצים להמשיך ולהעביר את הכנסים בכל הארץ.
<נטע ידיד: זה מיועד לכיתות ט'-י' וזה בעקבות מחקר של פרופסור מוריה גולן שהיא גם מנהלת מרכז להפרעות אכילה ליד קיבוץ נען והיא גם עובדת במכללת תל-חי.
עדי קול: את זה עשיתם בלי משרד הבריאות?
<נטע ידיד: בלי משרד הבריאות.
עדי קול: איך זה הגיוני שאתם לא מעורבים בדבר כזה?
<גדי לובין: בנושאים של הכשרה?
<גדי לובין: אני חושב שאלה יוזמות של הכשרה.
<עירית ליבנה: העניין הוא לפתח תכניות.
<עירית ליבנה: מדברים על תכניות חינוכיות.
<נטע ידיד: המילה הפרעות אכילה לא מופיעה בתוך חומר הלימוד שלנו.
<נטע ידיד: המטרה היא להעצים את התלמידים.
<נטע ידיד: פרופסור מוריה גולן העבירה את התכנית ועשתה מחקר מאוד ארוך בנושא הזה וראתה שינוי מאוד דרמטי במשך שלושה חודשים בתפיסת הילדים את עצמם ואת הערך העצמי של עצמם.
<נטע ידיד: אני יכולה להקריא כאן תחומים ונושאים שהתכנית מעבירה.
<נטע ידיד: דבר שני.
<נטע ידיד: יש חוברת שפותחה בשנת 2000 ואנחנו אמורים לחדש אותה והיא בהחלט מדברת על הפרעות אכילה והיא מיועדת רק לצוות החינוכי.
<נטע ידיד: בזמנו העברנו אותה בכל בתי הספר בארץ לכלל היועצות.
<נטע ידיד: המטרה של החוברת הזאת היא באמת ללמד את צוותי החינוך איך לאתר ילדים בסיכון.
עדי קול: וזה כן נעשה יחד עם משרד הבריאות?
<נטע ידיד: כן.
<נטע ידיד: בהחלט.
<נטע ידיד: גם הרווחה מעורב.
עדי קול: אני חושבת שאנחנו צריכים לייצר חוברת חדשה כזאת לצוותי ההוראה.
<נטע ידיד: תודות לדוקטור דינה רוט ודוקטור דינה לב-רן.
עדי קול: דיברנו גם על ברושור, על משהו כזה שחסר לנו.
עדי קול: דיברנו על זה כבר בכמה ישיבות והשאלה איך מייצרים חוברת כזאת מעודכנת.
<נטע ידיד: גם הנושא הזה של דימוי עצמי, מאחר ויש כאן דיסק און קי וזה עלה לאינטרנט, יש כאן המון תמונות ופרסומות.
<נטע ידיד: בעצם מלמדים את הילדים להיות יותר ביקורתיים.
<נטע ידיד: אני רוצה לומר שרק ב-2013, לא מזמן, עלה לאתר האינטרנט של שפ"י דף מקוון ומיוחד בנושא דימוי גוף.
<נטע ידיד: שוב, הוא מדבר יותר על דימוי גוף.
<נטע ידיד: גם ב-2007.
<קריאה: זאת המניעה האמיתית.
<קריאה: זאת המטרה.
<נטע ידיד: זאת אומרת, משרד החינוך כן עושה את הכול.
<נטע ידיד: אני חייבת לומר שבעברי כיועצת איתרנו ילדים בבתי ספר.
<נטע ידיד: האיתור שלנו הוא ילדה שיורדת באופן דרמטי במשקל או ילדות שמספרות על חברה שמקיאה בהפסקות בשירותים.