GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דבי ספיר אליצור: לפי הנתונים שהועברו אליכם, הגברת האכיפה החלה ביולי 2012, אז אנחנו מדברים על התקופה מ-2010 עד 2013, כשיש תיקי עבר, גם.
<דבי ספיר אליצור: הוגשו 82 כתבי אישום.
<דבי ספיר אליצור: אין לי את המקרים הקונקרטיים אבל המקרים האלה נבחנו, כי אנחנו מדברים על ענף המסעדנות.
<דבי ספיר אליצור: הוטלו 127 קנסות מנהליים.
<דבי ספיר אליצור: בתקופה האחרונה הוטלו 12 עיצומים כספיים - - -
עדי קול: כן, אבל את לא יכולה להגיד לנו מה מזה היה על שכר מינימום.
<דבי ספיר אליצור: לא, אנחנו יודעים - - -
<יחזקאל אופיר: בדרך כלל, הנושא המרכזי הוא שכר מינימום.
<דבי ספיר אליצור: בהתייחס לחוק שכר מינימום.
<דבי ספיר אליצור: היו מקרים כאלה, בוחנים את המקרים.
<דבי ספיר אליצור: זה נכון שאנחנו עושים את הדברים לפי הפסיקה, אבל עדיין המקרה הוא סבוך לעומת ענף – בענף כמו שמירה, למשל, אנחנו לא צריכים לתחקר את העובד כמה כסף הוא קיבל מהלקוח, האם זה היה דרך קופת המעסיק.
<דבי ספיר אליצור: השאלות האלה לא עולות בענפים אחרים אלא רק כאן.
עדי קול: עוד שאלה אחת – אתם מתכוונים לקדם את הצעת החוק הממשלתית, בקרוב?
<דבי ספיר אליצור: יש בג"צ שקורא ליועץ המשפטי לחוקק בנושא, אז אני מניחה שהנושא יידון בממשלה.
רות קלדרון: גברתי היושבת ראש, קודם כל – תענוג להיות פה.
רות קלדרון: זו הפעם הראשונה שלי ויש כאן אווירה מאד מיוחדת, בגלל שיש הרגשה שהציבור נוכח.
רות קלדרון: חברי, חברי הכנסת, מלצרים ומעסיקים בעבר ובעתיד.
רות קלדרון: אני מדברת כמלצרית, אמא של מלצרית וגם כיושבת בתי קפה.
רות קלדרון: אני מצטערת אם מה שאומר נאמר כבר, אבל אלה שני דברים שבעיניי הם מאד חשובים בסוגיה הזו, ואני מנסה ללמוד אותן, ללמוד מה נעשה, ואשמח לדעת מחברי אם נעשה משהו כי ברור לי שאנחנו צריכים בקדנציה הזו לחוקק משהו.
רות קלדרון: שני דברים שנראים לי עקרוניים.
רות קלדרון: האחד – אני יושבת לשתות קפה.
רות קלדרון: יש איזושהי מניפולציה רגשית מאד לא נעימה, שברור שהמלצרית או המלצר חיים בעצם על הטיפ.
רות קלדרון: כלומר, קודם כל משלמים על הקפה ואחר כך יש עוד גל – עכשיו אנחנו צריכים לדאוג למלצרים.
רות קלדרון: הסכום לטיפים עולה עם השנים, אולי כל בן אדם כשהוא - - -
<יחזקאל אופיר: זה אחוז מהעלות, בדרך כלל.
רות קלדרון: זה מתחיל ב-10%, ואז אתה אומר – מסכן, כתוב שם גם שהוא רוצה לנסוע להודו או ללמוד באוניברסיטה.
רות קלדרון: כלומר, יש איזושהי בהירות בתרבות הישראלית ששילמנו לבית הקפה אבל עוד לא שילמנו למלצר המסכן.
רות קלדרון: הדבר הזה אינו בסדר כלפי הלקוח.
רות קלדרון: אני רוצה לשתות קפה בשקט נפשי.
רות קלדרון: שילמתי על הקפה, שילמתי את התקורה ושילמתי את השמירה ואת הטיפ, אז תעזבו אותי.
רות קלדרון: אבל ההרגשה היא שבגלל שיש עוול בתוך זה – ורובנו היינו מלצרים או הורים למלצרים, אתה לא יכול לשתות את הקפה שלך בשקט.
רות קלדרון: בסוף אתה משאיר יותר ממה שעלה הקפה.
רות קלדרון: דבר שני – תרבותית.
רות קלדרון: מכיוון שבדרך כלל אנשים ממלצרים לפני צבא ואחרי צבא, בשלבים הראשונים של החיים כאזרחים, אני חוויתי את זה פחות על עצמי ויותר על הבת שלי – נתקלים בכזה חוסר צדק שמאבדים שם איזה תום, איזו אזרחות בסיסית פוזיטיבית, שהאדם לא ירמה אותך, שלא יהיה רוע.
רות קלדרון: אני מרגישה שכיוון רוב האנשים הצעירים - - -
רות קלדרון: אז אני אומרת למה תרבותית אני חושבת שההצעה הזו חשובה ושונה ממקומות אחרים.
רות קלדרון: הדבר הזה כאן הוא לא רק הסדרי עבודה.
רות קלדרון: הוא מהלך תרבותי ישראלי.
רות קלדרון: אני חושבת שזה שונה בארץ.
רות קלדרון: כששותים בארץ אחרת יש מלצרים שזה המקצוע שלהם, שיש להם פנסיה ויש להם זכויות, ואתה לא מרגיש אחריות אישית עליהם, שהם גם ילד של מישהו אחר, כמו הילדה שלך.
רות קלדרון: אלו הדברים שבגללם מאד חשוב לי להיות פה.
אורי מקלב: אני דווקא ראיתי את זה בכיוון ההפוך.
אורי מקלב: שמה שהם רואים - - הם נהיים חברי כנסת כאלה שהיו פעם מלצרים.
אורי מקלב: יש הרגשה שלומדים שם לשנות את העולם – המפגש הראשון עם העוול, עם מה שקורה בין המעסיק והאזרח.
אורי מקלב: הוא מגיע למלצרות ושם הוא אומר: אני אתקן את העולם הזה.
אורי מקלב: זה דווקא גורם לדור עתיד של - - -
רות קלדרון: זו צורה מאד פוזיטיבית להגיד.
רות קלדרון: אני חושבת, ודיברנו על זה, שיש בתרבות הישראלית איזה חוסר אימון בסיסי שדופק את הכלכלה הישראלית, שכל אחד הולך עם עורך דין, אפילו כשהוא הולך לתופרת, כי מישהו שם יעבוד עליך.
רות קלדרון: יש משהו בעבודות הראשונות שאנחנו צריכים להגן עליהם.
רות קלדרון: בקיצור, אם מישהו עובד על זה, אני אשמח להצטרף, ואם לא, אני אשמח להשתדל לחוקק.
<עפרה גנור: אנחנו מוכרחים להגיב על הדברים שנאמרו פה.
עדי קול: זה הכוח שיש לי, וכרגע – זה לא אתם.
<עפרה גנור: אם אי צדק זה דבר שמחלחל בחברה הישראלית, לא רק בגיל 18.
עדי קול: זה נכון, אנחנו לא נתווכח על זה.
עדי קול: אני פשוט לא אמרתי את זה בהתחלה, אבל יש ברכה שאימצתי: "ברוך שלא עשני מלצרית".
עדי קול: לא מילצרתי מעולם, מאותן סיבות שאתם מספרים.
דב חנין: תודה, גברתי היושבת ראש, אני מברך על הדיון הזה.
דב חנין: אני פשוט ביקשתי לומר משפט.
דב חנין: אני גם מתנצל שאני לא מנומס במובן זה שהגעתי באמצע ואני גם אעזוב באמצע, אבל אני מבטיח לכם לקרוא בעיון את פרוטוקול הדיון.
דב חנין: אני חושב שהשאלה היא שאלה מאד חשובה ומורכבת.
דב חנין: אנחנו, גברתי היושבת ראש, עובדים על ניסיון לייצר חקיקה שתתקן את העניין הזה, ואני פונה לכל הגורמים שיושבים סביב לשולחן – תעמדו אתנו בקשר.
דב חנין: גם מה שאתם רוצים להגיד, וגם מה שאולי לא תספיקו להגיד.
דב חנין: חברי הכנסת, אני מזמין את כולם, בואו ננסה לייצר פה איזה מהלך משותף וננסה לנהל את הדיאלוג עוד לפני שאנחנו מסיימים לגבש את הצעת החוק הזו כדי שהיא באמת תכיל את התובנות של כמה שיותר גורמים שנמצאים פה סביב לשולחן.
עדי קול: אני אקדים את המאוחר, כיוון שאתה הולך.
עדי קול: אני רוצה לנסות להגיע למצב - - אתם מכירים הרבה הצעות חוק פרטיות שמגיעות לוועדת השרים ונדחות על ידי המשרדים.
עדי קול: יושבים פה נציגים של כל המשרדים וגם של כל הגורמים הרלבנטיים ואנחנו רוצים לנסות לראות איך אנחנו מגישים הצעת חוק שתהיה מוסכמת על כולם.
עדי קול: לכן, ההמשך יהיה שנקבע דיון נוסף שבו אני אבקש שאנשים יבואו עם ההצעות והרעיונות שלהם, ואם אפשר – לשלוח אותם קודם.
עדי קול: ננסה לראות איך אנחנו נסכים על משהו אחד ולהוציא - - יש הצעות חוק שבאות גם מתוך הוועדה, וועדה חזקה יותר, ואני אשמח שזה יהיה משהו משותף.
אורי מקלב: אני חושב שנכון שנעשה את זה כהצעת חוק של הוועדה, במקרה הזה, זה בא מתוך פניות הציבור.
עדי קול: זו תהיה קואליציה של כולם.
עדי קול: משרד המשפטים, בבקשה.
<חגית אברהם בכר: בכנסת הזו זה באמת לא קודם.
<חגית אברהם בכר: אני אשמח לראות, לבדוק, איפה ניתן לקדם את הנושא הזה.
עדי קול: אבל לא היתה די התייחסות בעקבות הדברים של נשיא בית המשפט העליון.
עדי קול: לא היה דיון שלכם בנושא הזה.
<חגית אברהם בכר: הוגשה עמדת היועץ.
<חגית אברהם בכר: העמדה היא גם כמו העמדה הקודמת שטיפ שמועבר דרך המעסיק - - נחשב כשכר.
אורי מקלב: לצורך הידיעה – הנושא של טיפ במדינה הזו נחשב רק במלצרות.
אורי מקלב: בחוץ לארץ זה גם למוניות, גם - - -
אורי מקלב: איפה עוד יש, חוץ ממלצרות?
<קריאה: מספרות, בתי מלון, שליחויות - - -
עדי קול: בבקשה, רשות המיסים.
עדי קול: אני רוצה לשמוע מה אתם עושים כדי להסדיר את התחום.
<תמר ברכה: קודם כל אנחנו חיכינו לדנג"ץ המפורסם, של אסתר כהן, כי לפני זה לא יכולנו לתת את עמדתנו, לפני שהיתה פסיקה.
<תמר ברכה: שם הוצגה, בעצם, ההמלצה של היועץ המשפטי לממשלה, שאנחנו מאד מאד מסכימים אתה, ואנחנו לא באים מהקטע של שכר המינימום, אנחנו באים קודם כל מהקטע של רישום כל התקבולים.
<תמר ברכה: כל עוד בעל המסעדה הוא זה שמחליט כיצד יחולקו הטיפים בין המלצרים לעובדים השונים, כל עוד הוא מחליט איפה שמים את זה – בקופה או בקופסה, בשקית או במקום אחר, כל עוד הוא לא מחליט אם הוא משלם שכר מינימום מזה או ממשהו אחר, הוא הבעלים.
<תמר ברכה: מכיוון שהוא הבעלים הוא צריך לרשום את זה, זו הכנסה אצלו.
<תמר ברכה: כל מה שהוא מעביר דרך תלוש המשכורת זו הוצאה אצלו.
<תמר ברכה: ברגע שזה יוסדר, ואנחנו יושבים עכשיו על חקיקה בנושא הזה - - -
עדי קול: אוקיי, אז ספרי לנו איך אתם מתכוונים להסדיר את זה.
<תמר ברכה: מתכוונים להסדיר את זה, גם התייחסות למע"מ.
<תמר ברכה: ההסדרה תהיה להכניס את ההכנסות מטיפים כחלק מ-2(1), זה חלק מהכנסות מעסק, ממשלח יד של המסעדה.
עדי קול: והאחריות על תשלום המיסים תהיה על המעסיק.
<תמר ברכה: ברגע שזה מועבר למלצרים, החלק שמועבר למלצרים זה שכר העבודה שלהם.
<תמר ברכה: זה ייכנס דרך התלוש, זה יחסוך מהם להגיש דוחות.
<תמר ברכה: עברו את השכר שחייב במס?
<תמר ברכה: ישלמו מס.
<תמר ברכה: יופרשו להם מלוא הזכויות הסוציאליות, הכל יהיה מוסדר.
<תמר ברכה: דנג"ץ אסתר כהן שדינו היה ביטוח לאומי למעשה יצר איזשהו מצב שבהתאם לנסיבות המיוחדות של אותו נושא – ואני לא עורכת דין, כמובן - -
<תמר ברכה: בהתאם לנסיבות של אותו מקרה, לא היה מנוס מלפסוק כמו שפסקו.
<תמר ברכה: זה היה מקרה טרגי, מקרה הירואי ולכן זה נפסק כך.
<תמר ברכה: אבל המצב שנפסק, שנאמר בו - - -
עדי קול: מי שלא מכיר – זה מלצר שהתנדב לרוץ ולהציל מישהו ובעצם טבע - - -
<תמר ברכה: מר כהן בעצם נפטר בעת שניסה להציל מישהו שטבע, הוא טבע בעצמו.
<תמר ברכה: אשתו שנשארה, דרשה מהביטוח הלאומי את דמי השארים שלה, ואז נוכחו לדעת ששולם ביטוח רק על שכר המינימום, בעוד שהמשכורת שלו היתה כמובן הרבה יותר גבוהה.
<תמר ברכה: נוצר מצב אבסורדי.
<תמר ברכה: עומדת אלמנה עם סיפור טרגי, ומנגד עומד הביטוח הלאומי ואומר – לא שילמו דמי ביטוח.
<תמר ברכה: לכן, לא יכול להיות משהו מבוטח שלא שילמו עליו דמי ביטוח.
<תמר ברכה: בית המשפט העליון – שוב, זה עבר כמה ערכאות – בדנג"ץ, בדיון נוסף בבית המשפט העליון נפסק שאכן מדובר בשכר עבודה שהוא מבוטח.
<תמר ברכה: עשו איזשהו מישמש ואמרו ששכר העבודה אכן מבוטח אבל משולם לא על ידי המעסיק אלא על ידי הלקוחות.
<תמר ברכה: כמובן שזה דבר שאי אפשר לחיות אתו, הוא לא בר אכיפה, הוא לא בר פיקוח, ולכן זה כמובן לא הגיוני.
עדי קול: ובאיזה שלבים של חקיקה אתם נמצאים?
<תמר ברכה: אנחנו ישבנו בדיונים יחד עם הביטוח הלאומי בשביל להגיש הצעה מסודרת ביחד.
<תמר ברכה: עמדת הרשות הוסדרה בין כל הגורמים, בין המשפטנים, בין מע"מ ובין מס הכנסה – כל הרשויות יחד, והוחלט, באמת, לגשת לחקיקה כשמדובר בהכנסת המסעדה.
<תמר ברכה: אנחנו נמצאים היום גם בפסק דין שלמעשה הפסדנו בבית המשפט המחוזי , אנחנו נמצאים בעליון.
<תמר ברכה: כל הנושא של וולנטריות של תשלום הוא לא רלבנטי.
<תמר ברכה: אין היום וולנטריות בתשלום הטיפים.
עדי קול: אתם מתכוונים ללכת לכיוון כמו ארצות הברית כדי להוסיף את שורת הטיפ בחשבונית?
<תמר ברכה: מבחינתי זה לא משנה אם זה יוסף בחשבונית או לא, כי גם היום - -
אורי מקלב: אבל אתם חוטאים למטרה.
אורי מקלב: החוק לא נותן תשובה למה שהעלו כאן חברי הכנסת קלדרון ואחרים.
אורי מקלב: אתם מסתכלים על כולם ככאלה שלוקחים להם את הטיפ ומשלמים להם את השכר.
אורי מקלב: אני לא יושב בבתי קפה, אבל אני לא רוצה לשלם טיפ למלצר אם הטיפ לא הולך אליו אלא לבעל המסעדה.
אורי מקלב: לכן, אתם לא עונים תשובה לאותם צדיקים, לאותם אנשים שכן רוצים, שהם לא משלמים את השכר דרך הטיפ, אלא – השכר משולם למלצר כשכר, והטיפ הולך באמת למי שאני רוצה, אותו סועד רוצה לתת לאותו מלצר.
אורי מקלב: מה בסוף יקרה?
אורי מקלב: שאני בסוף לא אתן לו כי אתם מכניסים את הטיפ כהכנסה.
עדי קול: אני מבינה את האינטרס של רשות המיסים.
עדי קול: האינטרס של רשות המיסים ברור לנו.
עדי קול: השאלה היא איפה נלקח בחשבון – ואתם לא צד, כי אתם רק אכיפה, אבל הצד של המלצרים, הצד שאנחנו באים לייצג פה.
<תמר ברכה: קודם כל, עם כל הכבוד למלצרים, אני מסתכלת בעיניים של רשות המיסים כי זה תפקידי.
<תמר ברכה: אבל ברגע שכל ההכנסות של הטיפים הם הכנסות המסעדה, כי בפועל הם אלה ששולטים על ההכנסות אלה – לא יעזור אם נראה את זה כך או אחרת - - -
אורי מקלב: למה לא יעזור?
אורי מקלב: למה שלא תעשו את ההפרדה האמיתית, גם אם אני משלם את זה בקופה, בכרטיס האשראי - - -החקיקה, עכשיו, שלכם, ראתה צד אחד של המטבע ולא את הצד השני, שיש אנשים שרוצים לשלם למלצר.
אורי מקלב: גם המסעדה – אותן מסעדות שלא רואות את זה כחלק מהתשלום של השכר, אלא הם מוכנים שזה יהיה עבור שירות טוב, עבור יחס מיוחד, לא משנה.
אורי מקלב: החלק הזה לא נמצא בחקיקה וזה חבל.
אורי מקלב: למה רשות המיסים רואה כל דבר כמשהו שהיא צריכה לקחת עליו מס?
אורי מקלב: אותו טיפ, לפי דעתנו, לא צריך להיות - - - שום דבר.
עדי קול: - - אני מסכימה אתך, זה התפקיד שלהם.
עדי קול: התפקיד שלהם הוא לראות איך הם יכולים לתפוס, כך קוראים לזה, כמה שיותר הכנסות.
<תמר ברכה: אנחנו לא יכולים לתת כסות משפטית להון שחור.
<תמר ברכה: גם אינסטלטור שעובד אצלך, את יכולה להגיד שאת משלמת לו על העבודה, והוא היה כל כך נחמד שאני משלמת לו עוד, וזה לא יהיה חלק מהקבלה שהוא ישלם, זה הטיפ שלו.
<תמר ברכה: עם כל הכבוד, זה לא יכול לעבור.
עדי קול: אני הולכת עם קו המחשבה שלך ואז אני אומרת – קו המחשבה שלך אומר שזה מסעדה, וזה יהיה טיפ, והכל – אז למה אתם לא מוכנים לעשות את הפסיליטציה של זה ולהגיד – רגע, זה המחיר, הנה הטיפ, הכל רשום, הכל מקובל, ואז – את יודעת , הלקוחות יודעים מראש שהם הולכים לשלם את מחיר המנה, פלוס ה-X אחוז שהם צריכים לשלם.
<תמר ברכה: רשות המיסים לא יכולה לחוקק חוקים שהם לא בסמכותה.
<תמר ברכה: אני לא יכולה לחוקק חוק ולהגיד – אתם חייבים להכניס למחיר - - -
עדי קול: קודם כל זה תקנות.
<תמר ברכה: לתקנות – אבל פה זה עניין צרכני.
עדי קול: כמובן שרשות המיסים תשמח להגיד שזה בסמכותה, אבל אם אתם אומרים שאתם הולכים להסתכל על הסכום, על השכר פלוס הטיפ – ושוב, אני לא מביעה עמדה מהותית, אני רק אומרת – אם אתם עושים את זה ככזה דבר אנחנו רוצים למצוא לפחות דרך לחייב את כל הסכום הזה, שיופיע.
עדי קול: זה באמת במסגרת התקנות, של ביצוע - - -
<תמר ברכה: לחייב – מה?
עדי קול: שיופיע הסכום רשום בקופה.
<תמר ברכה: בקופה?
<תמר ברכה: שימו לב.
<תמר ברכה: היום, לפי תקנות מס הכנסה, לפי הוראות ניהול פנקסים, ואני מניחה שלא יסכימו אתי כולם, אבל היום חייב ברישום כל תקבול.
<תמר ברכה: יש הפרדה מאד מוגדרת מה זה תקבול ומה זו הכנסה.
עדי קול: אתם אוכפים?
<תמר ברכה: כן, אנחנו אוכפים שתקבול חייב להיות רשום.
<תמר ברכה: גם אם ההכנסה כיום היא ספק של המסעדה, או ספק של המלצר, התקבול צריך להיות רשום.
<רני שוורץ: רשום – איפה?
<תמר ברכה: רשום בספרים.
<תמר ברכה: והיום - - -נייט קופי, בפירוש - - בפסק הדין - - -
עדי קול: בשנים האחרונות – כמה מקרים - - -
<תמר ברכה: אני לא הכנתי רשימות של כמה מקרים יש וכמה תפיסות יש – אני לא קוראת לזה "תפיסות", אני קוראת לזה "ביקורות".
<תמר ברכה: אבל זה לא כל כך משנה.
<תמר ברכה: גם היום אנחנו הולכים לעליון בדיוק על הסוגיה הזו.
<תמר ברכה: על הסוגיה של אי רישום תקבול של טיפים במסעדה.
עדי קול: אוקיי, אז העמדה שלכם שהכל זה שכר.
<תמר ברכה: - - - ברגע שזה עובר לכיס של המלצר - - -
<קריאה: יש אחד - - -
עדי קול: יש אחד, וכבר היו אחריו.
עדי קול: זאת אומרת שאם אנחנו הולכים - - עם כל הבעייתיות - - -אני רק רוצה לשמוע נציגה של משרד החינוך, מה עמדתך בנושא, והאם יש היבטים של קטינים שרלבנטיים.
<הדרה רוזנבלום: קודם כל – אני לא עוסקת לא בכספים, לא בעריכת דין, ולא במיסים.
<הדרה רוזנבלום: אני עוסקת בחינוך.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו, דרך אגב, מאד רוצים ומכבדים ומנסים להשריש את הנושא הזה של ערך העבודה, כי זה חשוב.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו בעיקר עוסקים בעניין של להביא לידי בני הנוער מכיתה י' והלאה את הזכויות שלהם ואת החובות שלהם.
<הדרה רוזנבלום: הכנסנו את זה למערכי שיעור של שעות ליבה של שעת מחנך, בכל כנס, החל מפורים והלאה, אנחנו מביאים את הברושורים של הנוער העובד, אנחנו מקבלים מהתמ"ת חוברות וחומרים.
<הדרה רוזנבלום: פה קיבלתי המון חומרים לשיעורי חינוך נוספים שאני אוסיף.
עדי קול: למיטב ידיעתי, כדי להעסיק קטינים שהם גם תלמידים, צריך לקבל אישור של בית הספר.
<הדרה רוזנבלום: לא צריך.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו נגד זה.
עדי קול: אבל חוק עבודת נוער –מה הוא אומר?
<עפרה גנור: זה בוטל.
<הדרה רוזנבלום: לא, לא.
<הדרה רוזנבלום: ממש לא.
<הדרה רוזנבלום: רק זה היה חסר.
<הדרה רוזנבלום: אני חושבת על הבן שלי, המנהל בחיים לא היה מאשר לו דבר כזה.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו כן מדברים על האחריות של אותו תלמיד, ואנחנו גם מדברים עם ההורים, כי אם זה באמת מפריע או פוגע בלימודים, או שהוא מגיע לבית הספר עם עיניים טרוטות – אז כדאי לשאול.
<הדרה רוזנבלום: אני מקווה שהמורים מסתכלים עוד על התלמידים ומנסים לבדוק מדוע, מה קרה.
<הדרה רוזנבלום: אבל בהחלט, המגמה שלנו היא להוות גם אוזן קשבת למצוקות של תלמידים, שהרבה מאד ניזוקים כי הם צעירים והם פוחדים להתלונן, ויש להם פגיעה בזכויות שלהם, כנערים עובדים, וגם לתת להם כתובות איפה אפשר לסייע.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו מדברים על זה הרבה מאד.
<שרית פרידמן: אני מהסתדרות הנוער העובד והלומד, האיגוד המקצועי לנוער וצעירים.
<שרית פרידמן: אני אגיד כמה דברים בקצרה, על נתונים שמגיעים אלינו.
<שרית פרידמן: יש אחוז מאד מאד גבוה של בני נוער עד גיל 18 שעובדים במסעדות, בבתי קפה.
<שרית פרידמן: אני לא מדברת על מזון מהיר כרגע, בכלל.
<שרית פרידמן: אני חושבת שהסיבה, כפי שצוין כאן קודם על ידי החברה' היותר מבוגרים, אז גם אצל בני הנוער, גם אצל צעירים יותר, הסיבה המרכזית היא כי הכסף הוא מאד מהיר, והם לא עוסקים בלרשום את השעות ולבדוק אם הם קיבלו תלוש, כי גם עם כל ההסברה שאנחנו מנסים לעשות, עם כל העזרה של משרד החינוך – אנחנו לא מצליחים לגרום לבני הנוער להבין, והאחריות היא כאן על המעסיקים, המבוגרים.
<שרית פרידמן: אני מסכימה עם הדברים שאמרת על הקוד התרבותי שצריך להשתנות, כי היום אנחנו מייצרים מצב שהרבה מאד בני נוער יודעים שעולם העבודה זה עולם שבו אפשר לנצל אותם, וניצול הוא דבר מאד זמין, פשוט.
<שרית פרידמן: הם לא יודעים לרשום את השעות.
<שרית פרידמן: יש לנו מקרה עכשיו של נערה, למשל בטבריה, שעבדה במסעדה, קיבלה כל יום תשלום בסוף היום במזומן.
<שרית פרידמן: היא לא יודעת כמה שעות היא עבדה, היא גם נערה, אז היא גם לא רשמה כמה היא קיבלה.
<שרית פרידמן: המעסיק, במקרה הזה, לצערנו – הטריד אותה מינית, אז בכלל אנחנו בבעיה שם, ואנחנו לא יודעים מה לעשות עם מקרה כזה, כי אין לנו שום יכולת ואין לנו שום כלי היום, שום דרך לאכוף את הדבר הזה.
<שרית פרידמן: הדבר היחידי שאנחנו יכולים להגיד הוא שהוא לא נתן לה תלוש, שגם זה – לצערנו, הרבה מעסיקים יודעים איך לעקוף, ואחר כך מוציאים תלושים בפיקטיביות.
<שרית פרידמן: אני לא מאשימה כאן, כמובן, אף אחד בשמו.
<שרית פרידמן: מייצרים מצב שבו אפשר להעביר את הכל, ואותה נערה עכשיו – הדבר המרכזי אצלה זו השריטה שנשארה לה לחיים של חוסר אמון בעולם העבודה, וחוסר אמון בעולם המבוגרים.
<שרית פרידמן: זו דוגמה מאד קטנה, זה פשוט מקרה שאנחנו מטפלים בו, אבל יש לנו מאות מקרים כאלה בשנה, אלפים, לצערנו.
<שרית פרידמן: גם לא כולם מצליחים לפנות, כמובן, ואני חושבת שהנושא הזה הוא באמת נושא שאנחנו חייבים לתת עליו את תשומת הלב, גם באכיפה, כמובן, אבל גם בנושא של הסדרה.
עדי קול: אני רק רוצה לומר שפרצופי הביטול – אנחנו מבקשים - - -
<עפרה גנור: לא, זה לא ביטול.
<עפרה גנור: אני חייבת לציין שאלה פרצופי פגיעה.
<עפרה גנור: אני חושב שלשבת כאן ולהיות גוף מושמץ בצורה כזו אינטנסיבית, וכוללנית - --
עדי קול: אף אחד לא דיבר על כל ענף המסעדנות.
עדי קול: את לא יכולה להתכחש לעובדה שיש בעלי מסעדות שמתנהגים ככה.
עדי קול: אולי זה לא את, אולי זה לא - - -
<עפרה גנור: יש גם עבריינים בתחום המלצרים.
עדי קול: נדבר גם עליהם כשנגיע לזה.
<עפרה גנור: אני חושבת שהגישה שננקטה פה היא בדיוק הגישה ההפוכה למה שאנחנו רוצים לעשות.
<עפרה גנור: אנחנו באים לכאן מרצון אמיתי להסדיר את החקיקה, את התקנות, את כל מה שאתם רוצים.
<עפרה גנור: אנחנו מסעדות – לפחות באיגוד שלנו, עובדים על פי דין.
<עפרה גנור: אני רוצה להגיד כאן, לכבוד היושבת ראש ולשאר החברים, הצעירים יותר והצעירים פחות – לפני 20-15 שנה כיהן בכנסת ישראל חבר כנסת בתקופה של 4-3 שנים והצליח להוציא חוק, במסגרת חוק הגנת הצרכן, ששינה את כל ההליך במדינת ישראל, את כל המנגנון.
<עפרה גנור: פשוט הוא הלך למסעדה, ועצבן אותו שחייבו אותו בטיפ, אז הוא שינה את החוק ומאותו יום אי אפשר לחייב, אי אפשר להוסיף את הטיפ לחשבון.
<עפרה גנור: ואז, הגענו למצב שכל אחד משאיר למלצרים וכו'.
<עפרה גנור: עד אז הכל היה סבבה.
<עפרה גנור: תקשיבו עד הסוף כי אני באמת יודעת על מה אני מדברת פה.
<עפרה גנור: באמת אני יודעת על מה אני מדברת.
<עפרה גנור: מאז חל איסור עלינו להוסיף טיפ כמרכיב בחשבון.
<עפרה גנור: זאת אומרת, אם מישהו השאיר טיפ בכרטיס אשראי אנחנו מוסיפים את זה לחשבון כדי להעביר את זה בקופה, כמו שדיברת, אבל אנחנו לא יכולים לחייב מראש לקוח בטיפ, כי זה לא פריט שמותר שיהיה אצלנו בקופה, ולחייב אותו בתשלום.
<עפרה גנור: פעם היו מוסיפים 10%, 7%, 8%.
<עפרה גנור: חברת הכנסת קלדרון, אחר כך, כדי לא לייגע את כולם, אדבר אתך על הנושא של הקפה והשירות.
רות קלדרון: למה זה בסדר לחייב אותי ב - - -
<עפרה גנור: לא אמרתי שזה בסדר.
רות קלדרון: אמרת שלפני כן היה סבבה.
רות קלדרון: תסבירי לי את זה.
רות קלדרון: תציגי את עצמך, כי אני לא שמעתי מי את.
<עפרה גנור: אני מאיגוד המסעדות.
<עפרה גנור: מה שאני אומרת זה ככה – אני מעסיקה הרבה אנשים, באמת הרבה אנשים, והחברה' שלו היו אצלי כבר שלוש פעמים, ובאמת יצאתי בכבוד.
<אלון-לי גרין: את משלמת שכר למלצרים שלך?
<עפרה גנור: אני לא מדברת אתך עכשיו, אני עונה.
עדי קול: אבל אנחנו גם נשמח לשמוע את התשובה.
עדי קול: איך את משלמת?
<רני שוורץ: יש פסיקה מסודרת.
עדי קול: הפסיקה אומרת שמה שנכנס לקופה - - -
<עפרה גנור: לא, לא.
<עפרה גנור: אני רוצה לענות לכל הטענות שהיו כאן, אחת אחת.
<עפרה גנור: תנו לי רגע.
<עפרה גנור: קודם כל, אני מספרת לכם את הסיפור שבזמנו, לפני ששינו את החוק, אפשר היה להוסיף את הטיפ.
<עפרה גנור: מי שרוצה – היה יכול, מי שלא רצה – לא, ואז, הטיפ ממילא היה נכנס לקופת המסעדה, ממילא היה ממוסה כמו שצריך, וממנו היו לוקחים את הכסף, ומשלמים את שכר עבודתם של המלצרים.
<עפרה גנור: מכיוון שיש חוק עבודת מינימום במסעדה, אז אם הם לא הגיעו – השלימו להם.
<עפרה גנור: בכל מקרה לא היתה בעיה.
<עפרה גנור: אז זה אחד מהמנגנונים שעו"ד יניב דיבר עליהם בדבריו ב- session הקודם.
<עפרה גנור: זה לגבי מנגנונים כאלה ואחרים שאפשר.
<עפרה גנור: את, חברת הכנסת קלדרון, את לא חייבת לשלם טיפ.
<עפרה גנור: באמת לא חייבת.
<עפרה גנור: הבעיה שלי, כמעסיקה, היא לפתור את המצב כאשר את לא משלמת טיפ.
<עפרה גנור: את יכולה לקום מהמסעדה ולהגיד – תודה, שלום וללכת.
<עפרה גנור: אתם דיברתם - - -
רות קלדרון: - - - את אומרת אם אני יכולה - - -
<עפרה גנור: תני לי להשלים.
עדי קול: יש לה זכות לשאול שאלות.
<עפרה גנור: רק לחברי כנסת מותר לשאול?
עדי קול: יש לנו מעט מאד זכויות אבל – כן.
עדי קול: היא יכולה להתפרץ.
<עפרה גנור: אה, לא הבנתי.
<עפרה גנור: בסדר.
<עפרה גנור: אז אני אענה לך על השאלה.
רות קלדרון: אני לא מרגישה שאת עונה לי.
רות קלדרון: את לא נותנת לי לדבר אתך, את רק מרגישה פגועה.
רות קלדרון: אני מנסה לעשות שיחה אנושית.
רות קלדרון: אף פעם לא היתה לי הזדמנות לדבר עם בעל מסעדה.
רות קלדרון: אני באה לכאן מרצון טוב לעשות דבר טוב, לא בשבילי ולא נגד מישהו.
רות קלדרון: אני מאד מעריכה את המסעדה הספציפית ואת המסעדות בכלל, ואתם צריכים להתפרנס בכבוד.
רות קלדרון: אני רק שואלת למה זה סבבה שיכריחו אדם לשלם טיפ, ואז הטיפ מאבד ממשמעותו כי אני בעצם נותנת לכולם ולא למי שאני רוצה לתת לו.
רות קלדרון: ואז, למי שאני רוצה לתת, אחרי 10% אני צריכה לתת עוד 10% אני לא רוצה לתת את הכסף שעולה המנה ועוד.
רות קלדרון: אני רוצה למסעדה לתת את מה שמגיע לה על האוכל הטוב שהיא נתנה לי, ולאדם ששירת אותי, אם הוא שירת אותי באופן מיוחד טוב, להביע את תודתי.
<עפרה גנור: לצורך זה, דרך אגב, יש כמה סוגים של מסעדות, החל ממסעדות שאין צורך לשלם – מקומות שמוכרים אוכל ואין צורך לשלם בהם על שירות.
<עפרה גנור: לוקחים את הקפה ויושבים.
<עפרה גנור: יש אפילו מקום שזה ב-5 שקלים.
<עפרה גנור: אין ממש צורך לשים שם על שירות.
רות קלדרון: אני רוצה להביע את תודתי.
<עפרה גנור: את יכולה להשאיר את תודתך איך שאת רוצה.
<עפרה גנור: אתה רוצה לענות, מיכה?
רות קלדרון: - - -בדרך לקופה, אז היא איבדה את משמעותה.
רות קלדרון: היא הופכת להיות חלק מהתשלום.
<מיכה סול: אם אנחנו הולכים לפי הפתרון של רשות המיסים אז זה הולך לקופה.
רות קלדרון: אני מאד מכבדת את רשות המיסים שעושה את עבודתה.
עדי קול: אם הולכים לפי הפתרון, זה צריך להיות מסודר ורשום.
עדי קול: אבל אנחנו לא אוהבים את הפתרון.
רות קלדרון: השאלה המהותית – מה זה טיפ?
רות קלדרון: האם זה חלק מהתשלום?
רות קלדרון: ואז לא נקרא לזה טיפ, נקרא לקפה – 12 שקל, ואני יודעת מה אני עושה.
<עפרה גנור: אין לנו בעיה עם זה.
<עפרה גנור: אני רוצה להגיד: הבעיה שלנו, של המסעדנים, שלאורך כל הדרך אנחנו ניסינו לשמור על האינטרס של המלצרים, כי אמרנו שאנחנו רוצים שהמלצרים שלנו, כמו שדב חנין אמר, יהיו שמחים, הם ירוויחו במספר מועט של שעות עבודה שכר שיוכל להחזיק אותם בתקופת הלימודים, וכו'.
<עפרה גנור: אנחנו הלכנו על זה.
<עפרה גנור: הרי הכי קל לנו, כמסעדנים, באמת – להעלות את המחיר של האוכל ב-10% או 20%, לעשות מה שאנחנו רוצים לגבי המחיר ולהגיד – אין בעיה, כל העובדים שלנו יקבלו שכר מינימום, והמלצרים יקבלו שכר מינימום.
עדי קול: אני מבקשת – שמענו פה את עמדת רשות המיסים, שמענו את הפרשנות לגבי הפסיקה.
עדי קול: אני רוצה לדעת מה עמדתכם.
<מיכה סול: עמדתנו היא כזו – הבעיה הזו לא מוסדרת בחקיקה כל כך הרבה זמן לא בגלל שאיגוד המסעדות הוא גוף בעל עצמות שיכול למנוע חקיקה בכנסת.
<מיכה סול: אין לנו את הכוחות האלה.
<מיכה סול: עשו מספר רב של ניסיונות לתקן את זה.
<מיכה סול: לפי הפתרון ההגיוני שנראה לי צריך לחייב את הכל בקופה, צריך לשלם למלצרים כסף.
<מיכה סול: העובדים שלנו ירוויחו הרבה פחות כסף.
<מיכה סול: המחירים שלנו יעלו והמלצרים ברובם "יאכלו אותה".
<מיכה סול: ככה אני מבין את העניין.
עדי קול: זו היתה פרשנות, זו לא היתה עמדה.
עדי קול: אתה אומר – יש שכר שעולה מנה, ויהיה כסף שהלקוח משלם.
<מיכה סול: יהיה כתוב – "כולל שירות" - - -
עדי קול: אתה אומר שיהיה כתוב "כולל שירות".
<מיכה סול: ודאי, כי אני צריך להעלות את המחיר.
<מיכה סול: כרגע - - -
<אלון-לי גרין: אתה יכול לחתוך גם ברווחים.
<אלון-לי גרין: זו גם אופציה.
<מיכה סול: הרווחים שלי הם רווחים מאד צנועים, וגם – זכותי לעשות כסף, על מנת להרוויח, אתה יודע.
עדי קול: אתה לא צריך להתייחס לדברים שנאמרו.
עדי קול: אני רוצה לדעת למה אתה אומר - - אני מדברת על המלצר.
עדי קול: קודם כל היו משלמים X על הקפה, ועוד 10% או 15% טיפ.
עדי קול: עכשיו אתה אומר – כל זה יילך דרככם.
עדי קול: למה שהשכר של המלצר ירד?
<רני שוורץ: אולי הוא לא ירד.
<מיכה סול: אם ה- 100 שקל שאת השארת במסעדה, התלוו אליהם 10 שקלים של טיפ, שהלך לתשלום למלצרים, למרות שיגידו אחרים שלא – אולי חלק מזה יעבור כתלוש, חלק מזה יוקש בקופה.
<מיכה סול: אני לא אומר - - -
עדי קול: לא, אני אומרת – נגיד 110 הוא התשלום בקופה.
עדי קול: למה ש - - -
<מיכה סול: כי יורד מה-10 שקלים האלה 20% או 18% מע"מ שאני משלם.
<מיכה סול: כבר נשארו רק 8 שקלים.
<מיכה סול: פנסיית חובה.
<מיכה סול: המלצרים שאצלי עובדים, שאני מכיר במסעדות – ואני לא מכיר את כל העובדים במסעדות – אני משוכנע שיש מקרים שבהם נפגעות זכויות המלצרים.
<מיכה סול: אני משוכנע.
<מיכה סול: אבל אני מסעדן שנים ארוכות ולא היה אצלי עובד - - -
עדי קול: איפה יש לך מסעדות?
<מיכה סול: יש לי מסעדות "גויה" ו "יוליה" בנמל תל אביב, היתה לי מסעדה בבת ים.
<מיכה סול: אני עובד שנים ארוכות - - -
עדי קול: המקרה בטבריה אתה לא - - -
<מיכה סול: המקרה בטבריה – אני משוכנע שיש בו אי צדק, אבל גם בתנאים הנוכחיים, אם יש טיפ והוא לא נרשם ביומן הטיפים זו עבירה לפי החוקים הקיימים.
<מיכה סול: גם אם הילד הוא ילד קטן - - - דבר אחרון – נאמר פה – אי אכיפת שכר מינימום.
<מיכה סול: הדבר בכלל לא נוגע לשכר מינימום.