GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילנית סבן: אנחנו נלחמים בשיניים כל יום מחדש.
<אילנית סבן: איך אני יכולה לדמיין להחזיק עובד כזה?
<אילנית סבן: איך
עדי קול: אני רוצה לשאול אותך שאלה ולא בגלל שאני חושבת שזאת התשובה הנכונה אבל אני יודעת שהרבה מהמוסדות חושבים כך.
עדי קול: למה באמת כל כך חשוב לך שהוא יהיה בבית ולא במוסד ואיזו אלטרנטיבה יש לו, אם בכלל הוא ילך למוסד?
<אילנית סבן: קודם כל, ברמת העיקרון, כמות ההוסטלים במדינה היא מעטה.
<אילנית סבן: אין.
<אילנית סבן: אין כרגע איפה לשים את הילדים האלה גם אם אני אחליט עכשיו להוציא אותו מהבית.
<אילנית סבן: אני לא יכולה אפילו להחליט לאן הוא ילך כי אם יתפנה מקום רק בירושלים, רק שם הוא יכול להיות.
<אילנית סבן: גם לא כל ילד מתאים שיוציאו אותו מהבית והוא צריך לעבור ועדות מיוחדות שלא בטוח שהוא יעבור אותן.
<אילנית סבן: אני יודעת כי הוא היה שם.
<אילנית סבן: היינו במקום הזה.
<אילנית סבן: לפני שנה וחצי-שנתיים נשברתי, הרמתי ידיים ואמרתי די, אני לא יכולה יותר.
<אילנית סבן: הלכנו, עברנו ועדות, הוא התקבל להוסטל ולא הייתי מסוגלת.
<אילנית סבן: אני מחוברת אלי בנבכי נשמתי, הילד הזה הוא אהבת חיי ואני לא יכולה לדמיין את החיים שלי בלעדיו.
<אילנית סבן: זאת גם הסיבה שאני לא מוצאת זוגיות כי גברים לא מסוגלים להכיל את הדברים האלה.
<אילנית סבן: אני צריכה להתמודד עם זה לבד.
<אילנית סבן: אני מבקשת, אני מבקשת מכם, תתחשבו בנו.
<אילנית סבן: בסך הכול אם אני מוציאה את הילד מהבית, הרי את המימון הזה אתם תשלמו להוסטל.
<אילנית סבן: הילד עדיין הולך לחינוך, הוא עדיין במסגרת בית ספרית ויוצא שאתם גם מממנים את משרד החינוך וגם מממנים את ההוסטלים.
<אילנית סבן: תעזרו לנו לממן עובד זר.
<אילנית סבן: זה לא בשמים.
<אילנית סבן: הרי גם כך בעוד ארבע שנים אני אקבל את התקציב הזה, אז מה, אני אשבר?
<אילנית סבן: גם אני אהיה נכה?
<אילנית סבן: הרי גם אני בקצב הזה בדרך לשם.
<אילנית סבן: בקצב הזה גם אני עוד מעט מקבלת נכות.
<אילנית סבן: אז מה עשינו בזה?
<אילנית סבן: תעזרו לנו.
<אילנית סבן: לא בחרנו להיות הורים לילדים כאלה אלא הם בחרו אותנו, אבל תעזרו לנו להתמודד עם זה.
<אילנית סבן: אנחנו מבקשים מכם.
<דפנה אזרזר: אנשים מיוחדים מקבלים ילדים מיוחדים.
<נירית סעדון: אני אימא של לירן, הילד באדום.
<נירית סעדון: לירן ילד שהוא משותק מלמעלה עד למטה.
עדי קול: שלום לירן.
<לירן סעדון: שלום.
<נירית סעדון: אני חושבת שלירן ביקש זכות דיבר.
<נירית סעדון: לכן הוא בא לכאן היום.
<לירן סעדון: שלום לכם.
<לירן סעדון: שמי לירן.
<לירן סעדון: אני משותק מהגרון עד סוף הגוף.
<לירן סעדון: אני מאוד מרחם על ההורים שלי ואתם יודעים למה?
<לירן סעדון: כי הם כל הזמן מרימים אותי, עושים לי אמבטיה, מצנתרים אותי.
<לירן סעדון: אין, זה ממש ממש קשה להם.
<לירן סעדון: אני מאוד מרחם עליהם.
עדי קול: אבל הם זכו בזה שאתה הבן שלהם.
<לירן סעדון: כן, אבל אני מאוד מרחם עליהם שהם עושים את הדברים האלה.
<נירית סעדון: אני ושרון הגענו לכאן היום.
<נירית סעדון: אנחנו הורים של לירן.
<נירית סעדון: יש לנו עוד שתי בנות בבית.
<נירית סעדון: אני יכולה לומר מבחינת שתי הבנות שלי שהבת שלי כל פעם מתלוננת ואומרת שאם היא הייתה מקבלת את מה שלירן מקבל, היא הייתה פרופסורית.
<נירית סעדון: אני כבר שכחתי מה זה לעשות צמה אחרי אמבטיה, בעלי כבר אחרי שני אירועי לב עם שלושה סטנדים ושני צנתורים.
<נירית סעדון: מאחר ואני לקחתי את התפקיד עלי של להרים ילד ששוקל שבעים קילו וכל הצנתורים, לא שזה הכי נעים מבחינת אימא לבן שאני צריכה לצנתר אותו.
<נירית סעדון: קרה לי מצב של קרע בוושט אבל אין ברירה, אנחנו ממשיכים.
<נירית סעדון: רק השבוע נפלתי ועברתי איזשהו ניתוח כי כבר לא הייתה לי ברירה ואז שרון היה צריך לקחת את התיק עליו.
<נירית סעדון: חוץ מזה, יש לנו גם שני עסקים וגם פתחנו את העסקים כי כל שני וחמישי פיטרו אותנו ממקומות העבודה כי כאן היינו מאושפזים, כאן נסענו לניתוח עיניים בסן-דיאגו בארצות הברית, פה היינו צריכים להיות עם הילד בבית כי הוא חולה סרטן, כימותרפיה וכל הדברים האלה.
<נירית סעדון: אני יכולה לומר שאני ניסיתי עובד זר.
<נירית סעדון: היה לי עובד במשך חודשיים אבל מבחינה כלכלית לא עמדתי בזה.
<נירית סעדון: זה היה פשוט עולם אחר.
<נירית סעדון: קודם כל, אבא שלו יכול היה לעבוד כי אנחנו אנשים חרוצים, אנחנו אנשים שאוהבים לעבוד ורוצים לעבוד.
<נירית סעדון: אבא שלו היה מגיע ב-9-10 הביתה ואני יכולתי להיות עם העובד ולומר לו מה לעשות.
<נירית סעדון: יכולתי לעשות צמה ליאל הקטנה.
<נירית סעדון: זה היה עולם אחר אבל לצערנו גם לי היה מצב כלכלי קשה וגם הוא החליט שהוא הולך כי אצל המבוגרים יותר קל לו, יותר נוח לו, הוא מקבל שם יותר כסף כי שם הוא יכול לקבל בונוס ואני לא יכולה לתת בונוס כי אני נותנת את הכול והסכום מגיע לכ-6,000 שקלים בחודש.
<נירית סעדון: היום אני לבד.
<נירית סעדון: אין לי מושג מכאן לאן אני מגיעה ומה קורה אתי.
<נירית סעדון: שרון כבר לא מתפקד, הוא לא יכול לעשות כלום, הוא קיבל אפילו אישור מהרופא אחרי שני אירועי לב לא לעשות כלום.
<נירית סעדון: אין לי מושג לאן אני הולכת מכאן.
<נירית סעדון: אני מרגישה שהבית שלי קורס.
<נירית סעדון: אני אישית עברתי לגור אצל ההורים.
<נירית סעדון: ההורים שלי בני שמונים.
<נירית סעדון: אני לא יודעת אם זה עוזר או לא, אבל שתהיה אימא לתת לטיפה ועזרה אבל אני חושבת שזה לא פתרון ליפול על אנשים בני שמונים.
<נירית סעדון: אני כבר לא מבקשת אלא מתחננת, תנו קצת עזרה כדי שנוכל להמשיך לתפקד כמו שאנחנו רוצים לתת לילדים שלנו ערכים, לתת ללירן כמה שאפשר.
<נירית סעדון: יש עוד שתי ילדות בבית.
<נירית סעדון: חבל.
<נירית סעדון: פשוט חבל שנגיע בסוף למצב שבכל זאת ממקום אחר נקבל את זה מבחינת הטיפול.
עדי קול: אני שמחה שאתם מרגישים נוח לדבר.
עדי קול: אני חושבת שזה אחד המקומות בו אתם יכולים לשתף אותנו בקושי שלכם.
עדי קול: אני מקווה גם שנוכל לעזור.
<לירן סעדון: גם אני מאוד מבקש שתעזרו לנו.
<לירן סעדון: זה מאוד מאוד קשה לנו.
<לירן סעדון: סבא וסבתא כל הזמן מתלוננים ורוצים לעזור.
<לירן סעדון: העובד הזר שהיה לנו, הוא עזב באמצע בלי להגיד שום מילה.
<נירית סעדון: מרגע לרגע.
<נירית סעדון: פשוט כתב לנו מכתב שקשה לון ובמקום אחר הוא ירוויח יותר.
<קריאה: היום הם כבר לא כותבים מכתבים אלא פשוט הולכים.
<קריאה: הכי מצחיק שאתמול הייתה תכנית בטלוויזיה שאותי אישית זה פשוט העליב.
<קריאה: הייתה כתבה שהם פשוט מסכנים, אבל מי שמסכן זה אנחנו ולא הם.
<לירן סעדון: אני מאוד מבקש, תעזרו לנו.
<לירן סעדון: אני מאוד מבקש.
<משה רוטמן: אני אב לרז.
<משה רוטמן: רז הוא מונשם, משותק.
<משה רוטמן: רז סיים לאחרונה מבחני בגרות בהצטיינות ובדקות האלה הוא עושה את הפעילות שלו בשירות הלאומי.
<משה רוטמן: בעשר השנים האחרונות למדתי כמה קשה באמת להיות אזרח.
<משה רוטמן: כל עוד הלכתי למילואים ולהתנדבויות, היה נהדר, אבל אחרי 24 שנים קיבלתי מכתב פיטורים מאחר שאני נעדר רבות לצורך טיפול בבן.
<משה רוטמן: אני גם עם שבר בגב ואנחנו נלחמים יום יום על הזוגיות ועל ההורות.
<משה רוטמן: ילד מונשם עולה למדינה לפחות שלושים אלף שקלים בכל מקום אחר, אם הוא לא בבית.
<משה רוטמן: ילד אחר עולה 14, 17 אלף שקלים.
<משה רוטמן: איפה בעצם העניין?
<משה רוטמן: למה לדחוף את המשפחות למגזר השלישי?
<משה רוטמן: למה לפרק אותן בריאותית ונפשית שגם היא חלק מהבריאותית?
<משה רוטמן: למה לקחת משפחות שיש להן פוטנציאל של השתכרות גבוהה.
<משה רוטמן: הייתי משלם 45 אחוזים מס, הרווחתי מעל עשרים אלף שקלים ביד, מה קרה?
<משה רוטמן: מה המדינה הרוויחה בזה שהיא זרקה אותי החוצה?
<משה רוטמן: הרי הייתי משלם מסים, הייתי משלם ביטוח לאומי והסיפור שלי הוא סיפור של כולנו כאן.
<משה רוטמן: אני חושב שהמדינה צריכה למחוק את הבושה, המדינה הזאת צריכה למחוק ולמחות את כל הבושה הזאת, המדינה צריכה לתת תמיכה להורים.
<משה רוטמן: נכון שהם ההורים, נכון שזאת אחריות שלהם, אבל יש גם אחריות של המדינה והמדינה מחביאה את האחריות הזאת ואנשים מגיעים לפת לחם ומגיעים למצב שהמשפחה מתפרקת והילדים בכל מקרה בסופו של דבר מגיעים למוסדות, אז איפה חסכנו?
<משה רוטמן: תפסיקו לחסוך, תנו לנו חיים ותנו לנו לחיות.
אורי מקלב: גברתי יושבת הראש, חבריי חברי הכנסת, אדוני המנכ"ל פרופסור שלמה מור-יוסף.
אורי מקלב: אמרה דפנה עדינות שחוץ מזה שהם אנשים מיוחדים לילדים מיוחדים, הם גם אנשים עדינים.
אורי מקלב: היא אמרה שהם נפגשים אתנו אבל איפה יתר חברי הכנסת.
אורי מקלב: היא התכוונה גם לומר לנו, ובצדק, ואני מרגיש עם זה לא נוח.
אורי מקלב: אנחנו יותר מארבע שנים מלווים אתכם, שומעים את הדברים האלה ומזילים דמעה.
אורי מקלב: עם קארין היינו כשהיא הייתה בצד השני של השולחן, לא כחברת כנסת אלא אחת שהופיעה בוועדות האלה ואלה היו ישיבות ועדה קורעות לב.
אורי מקלב: אני לא חושב שיש הרבה ועדות בכנסת שהביעו בצורה כל כך מוחשית כמו שאתם הצלחתם, ואתם הראשונים שדיברו כאן.
אורי מקלב: אנחנו עדיין נמצאים באותו מקום.
אורי מקלב: לא זזנו במאומה.
אורי מקלב: לא התקדמנו במאומה.
אורי מקלב: הגשנו הצעות חוק נדירות שחתמו עליהן רוב חברי הכנסת, שמונים חברי כנסת, שבעים חברי כנסת, ואין כמעט דברים כאלה בכנסת כאשר כל כך הרבה חברי כנסת חותמים על הצעת חוק.
אורי מקלב: הגשנו גם בכנסת הזאת הצעת חוק.
אורי מקלב: יש לי תקווה אחת.
אורי מקלב: יש מנכ"ל חדש לביטוח לאומי.
אורי מקלב: זה לא שאני מאשים את המנכ"לים הקודמים אבל יש מנכ"ל חדש לביטוח לאומי.
<קריאה: יש גם שר אוצר חדש.
<קריאה: זאת התקווה.
אורי מקלב: אני לא חושב שאחרים לא עשו אבל המנכ"ל החדש הוא עם ניסיון.
דוד אזולאי: לא הגעת לאלה שלא גומרים את החודש.
דוד אזולאי: אלה שלא מתחילים את החודש, זה לא נורא.
אורי מקלב: אני רוצה ללכת בפן החיובי.
אורי מקלב: אדוני המנכ"ל, הדבר הראשון במעלה, לפני כל דבר אחר, זה הדבר הזה ואין בזה ספק.
אורי מקלב: לפי כל קנה מידה הדבר הזה הוא אנושי, הוא חברתי, הוא ציבורי, הוא זכות הקיום של מדינה כמדינה כאשר דבר ראשון אנחנו עוזרים להורים לילדים האלה.
אורי מקלב: יש לי את ההרגשה, ואני אומר את זה לחברים, בעניין הזה של העזרה אנחנו צריכים להשתחרר, ללכת בתפיסה אחרת ולבדוק את נושא השר"מ שהוא מעל גיל 18.
אורי מקלב: ניקח את העובדה כמות שהיא, בלי להסתכל על מה שקורה היום עם הקצבאות של הביטוח הלאומי שמחולקות ומוגדרות האם זה בשביל מישהו שלא עובד וכולי.
אורי מקלב: נשתחרר מזה.
אורי מקלב: ניקח את ההורים האלה שמחזיקים ילדים בבית ונגיד איך מחזיקים אותם.
אורי מקלב: תגידו אתם.
אורי מקלב: יש מישהו אחד, ועדה מקצועית אחת שתגדיר כמה הם צריכים במינימום כדי להחזיק את הילד?
אורי מקלב: זה עוד לפני שאנחנו מדברים על כל אלה שכמעט או כמעט כולם שאחד מבני הזוג לא יכול לעבוד.
אורי מקלב: גם מי שעובד, הוא מוציא את ההוצאות ואת כל שכרו עבור הילד.
אורי מקלב: זה באופן מובנה לא יכול להיות אחרת.
אורי מקלב: הם אומרים את זה בצורה אחרת, הם אומרים שלא תתנו להם חמישים אחוזים ממה שעולה המוסד, שלא תתנו להם שלושים אחוזים, אבל עשרים אחוזים כן אפשר לקבל?
אורי מקלב: אני אומר לך אדוני, אפילו לא עשרים אחוזים אלא עשרה אחוזים ממה שעולה הילד במוסד.
אורי מקלב: זה לא מגיע להם בגלל שזה מה שהם מוציאים?
אורי מקלב: אנחנו הופכים את ההורים האלה לעובדים הזרים של הילדים?
אורי מקלב: הם הרי ימשיכו לעזור ולעשות יחד עם העובד הזר ושאף אחד לא יחשוב שברגע שאנחנו מכניסים עובד זר או מקבלים עזרה מסוימת בבית, הם כבר משתחררים.
אורי מקלב: יש ילדים אחרים בבית.
אורי מקלב: מכל זווית שאתה מסתכל על העניין הזה, אין נקודת זכות אחת לומר לנו כחברה שאנחנו לא עוזרים בעניין הזה.
אורי מקלב: הם דיברו על כל נושא שלום הבית ועל הקן המשפחתי.
אורי מקלב: אנחנו רואים את זה באופן מוחשי ואנחנו רואים את זה אצל אלה שנמצאים כאן ואצל אלה שלא נמצאים כאן.
אורי מקלב: יש דבר אחד שהוסיף עוד לכאב שלי, נושא בו נתקלתי בו והתלבטתי אם להעלות אותו או לא.
אורי מקלב: בתקופה האחרונה אני נתקל יותר ויותר בהורים שלא מחזיקים את הילדים בבית, הורים שמשאירים את הילדים בבית החולים ומחפשים משפחות אומנות או דברים כאלה, כי אנשים מהשטח מציעים להם לא להכניס את הילד הזה הביתה.
אורי מקלב: זה המצב אליו הגענו.
אורי מקלב: אנחנו הרי יודעים כמה הם מתמסרים ומה הילד הזה מקבל ויודעים שבאף מקום הוא לא היה מקבל את מה שהוא מקבל.
אורי מקלב: היום יותר ויותר בחברה ובין ראשי קהילות – ואני אומר לכם את זה גם לגבי הקהילות בהן אני נמצא – מציעים ואומרים להורים האלה שלא ייקחו את הילד הביתה כי הם לא יוכלו לעמוד בזה, וזה לא משנה אם להורים האלה יש שישה ילדים בבית וזה הילד השביעי או שזה הילד הראשון בבית ורוצים עוד ילדים.
אורי מקלב: לאן הגענו?
אורי מקלב: מציעים היום להורים האלה שלא יחזיקו את הילד בבית.
<דפנה אזרזר: גם בבתי החולים אומרים: אל תיקח את הילד, לא תהיה לך עזרה אתו.
<דפנה אזרזר: ממש כך.
<דפנה אזרזר: אומרים: תשאיר אותו כאן.
דוד אזולאי: גברתי היושבת בראש, אדוני המנכ"ל, עמיתי חברי הכנסת, הורים יקרים.
דוד אזולאי: ראשית, אמרתי בישיבות אותן אני ניהלתי בנושא הזה אני פשוט מצדיע לכם.
דוד אזולאי: אם יש משהו שאני זוכר בחיים הפוליטיים שלי בבית הזה, זאת אותה ישיבה מפורסמת שקיימנו כאן וזאת הייתה ישיבה מאוד קשה ומאוד רגשית.
דוד אזולאי: אני לא שוכח אותה וכמו נדמה לי שהדיון הזה היה אתמול.
דוד אזולאי: אני מכיר את הסיפור הזה והוא נגע ללבי.
דוד אזולאי: בוודאי יש כאלה שאומרים כרגע שהכול טוב ויפה, אבל מה עשית.
דוד אזולאי: אני לא בא להחמיא לעצמי.
דוד אזולאי: אני חושב שאחד הדברים שנעשו באותה ישיבה, מיד לאחר הישיבה ביקשתי ממנהלת הוועדה שלומית לקחת את הדיון הזה שהוא מוקלט, להעביר אותו לכל מקבלי ההחלטות ואולי יראו, יבינו, ירגישו ויוכלו לעזור במשהו.
דוד אזולאי: אני חייב לציין שהיה אדם אחד רגיש שבאמת הדבר מאוד מאוד נגע ללבו וזה השר כחלון.
דוד אזולאי: מה לעשות, הוא דאג גם לאלה שלא מתחילים את החודש ולא רק לאלה שלא גמרו את החודש.
דוד אזולאי: הוא עשה מעשה.
דוד אזולאי: להגיד לכם שזה מספיק?
דוד אזולאי: 28 אחוזים תוספת זה לא מספיק כי לא לזה התכוונו ולא לזה הייתה הכוונה עת קיימנו את הדיון, אבל להזכיר את הטוב גם לאדם שהוא כרגע לא נמצא במערכת ומגיע לו הקרדיט הזה.
דוד אזולאי: הוא עשה וזה לא הלך בקלות.
דוד אזולאי: יושבים כאן אנשי המקצוע שיכולים להעיד על כך שזאת הייתה משימה לא קלה.
דוד אזולאי: בהתערבות בוועדת כספים, בהתערבות אצל כל מיני גורמים בסופו של יום עשו שתי פעולות, אדוני המנכ"ל, כאשר הפעולה האחת הייתה מיפוי של כל אותה קבוצה, הגדילו את מספר הקבוצה, ולאחר מכן הגדילו תוספת של 28 אחוזים שזה, תסלח לי ויסלחו לי ההורים, פשוט לעג לרש מצד אחד אבל מצד שני אני יכול להגיד שלפחות היה מישהו שראה את הסרט הזה וזה זעזע אותו והוא עשה מעשה.
דוד אזולאי: גברתי היושבת בראש, יש לך היום את כל הכלים, הרבה יותר ממה שהיה לי.
דוד אזולאי: 19 מנדטים, קואליציה הכי רחבה שיכולה להיות, שר אוצר, שר הרווחה, ואני רוצה לומר לכם ששר הרווחה הנוכחי הוא נטע זר בכל הסיפור הזה כי הוא בא ממקום שיודע מהי מצוקה והוא מבין מהי מצוקה.
דוד אזולאי: אין לי שום ספק שעם קצת לחץ אפשר להפעיל אותו לטובת הדבר הזה ופעם אחת ולתמיד הדבר הזה חייב להסתיים.
דוד אזולאי: הרי ההורים האלה, בעצם החזקת הילדים בבית ובעצם מסירות הנפש הזאת חוסכת למדינה הרבה מאוד כסף.
דוד אזולאי: יכלו לעשות לעצמם חיים קלים, לשלוח את הילד לאיזושהי מסגרת והמדינה הייתה משלמת על כך סדר גודל של 15 עד 18 אלף שקלים בחודש.
דוד אזולאי: מה לעזאזל מבקשים מכם ההורים האלה?
דוד אזולאי: מבקשים כולה תוספת של 6,000 שקלים.
דוד אזולאי: אין למדינת ישראל?
דוד אזולאי: קיבלתם עכשיו כל כך הרבה כסף מכל מיני חברות, תקצו את הכסף למשפחות האלו.
דוד אזולאי: למה כל פעם לקיים את הביזיון הזה?
דוד אזולאי: אני קורא לזה ביזיון.
דוד אזולאי: גברתי היושבת ראש, עם כל הכבוד שאת מודה לי ואני מעריך את זה שאת מודה לי, אני מבקש ממך שזה יהיה הדיון האחרון בבית הזה, במקום הזה, לכבודה של מדינת ישראל, לכבודם של ההורים האלה ולכבודם של הילדים.
דוד אזולאי: למען האמת, מאוד מאוד התלבטתי אם להשתתף בדיון הזה.
דוד אזולאי: מאוד מאוד התלבטתי.
דוד אזולאי: מצד אחד אני צריך לבוא ולחזק אתכם ולעודד אתכם, אבל מצד שני אני שואל את עצמי מה קרה מאז הייתי כאן וקיימתי דיון בנושא.
דוד אזולאי: לצערי הרב לא קרה הרבה.
עדי קול: בוא נראה מה קרה.
דוד אזולאי: הייתה הצעת חוק והיא עדיין קיימת.
דוד אזולאי: זאת ההזדמנות להעלות אותה.
עדי קול: אני רוצה לתת לחבר הכנסת יעקב אשר את רשות הדיבור ולאחר מכן למנכ"ל.
עדי קול: זמננו מוקצב.
דוד אזולאי: אני מיד מסיים.
עדי קול: סיימת.
דוד אזולאי: את יודעת מה?
דוד אזולאי: אני לא רוצה להתחנן לפניך.
דוד אזולאי: לא רוצה לדבר אל תתני לי לדבר.
עדי קול: חצי מהזמן בזבזנו על נאום פוליטי.
דוד אזולאי: את קוראת לזה בזבוז.
דוד אזולאי: זאת הגישה שלך לכל הנושא הזה.
דוד אזולאי: את יודעת מה, אם כבר אנחנו מדברים, כמה התחננו הנכים האלה שתקיימי את הדיון הזה?
עדי קול: הם לא התחננו.
דוד אזולאי: תתביישי לך.
עדי קול: אתה רוצה שאני אוציא אותך?
דוד אזולאי: את לא תוציאי אותי.
עדי קול: אני יכולה להוציא אותך.
דוד אזולאי: חוצפה.
יעקב אשר: גברתי היושבת ראש, אני מוחה על הדברים שאת אמרת, עם כל הכבוד.
עדי קול: אני מצטערת שאתם מדברים על דברים אחרים ולא על הילדים.
יעקב אשר: אף אחד לא דיבר על האחרים.
יעקב אשר: אנשים שיושבים כאן ניסו במשך שנים לעשות את זה.
יעקב אשר: כשהוא משבח את שר הרווחה, זה לא אומר שהוא פוגע במישהו אחר ולא היית צריכה להיעלב.
יעקב אשר: עכשיו תני לי לומר מה אני רוצה לומר.
עדי קול: קצר.
יעקב אשר: אני מוחה על ההתנהגות הזאת.
יעקב אשר: אני אומר כחבר כנסת חדש וכראש עיר לשעבר, לצערי לא הייתי מודע.
יעקב אשר: שמעתי מידידי הרב מקלב שניהל דיונים בעניין הזה.
יעקב אשר: לדעתי זאת לקונה מהעבר שמגיל מסוים מבינים שכן צריך את הסיוע הזה ועד גיל מסוים לא.
יעקב אשר: זאת לקונה שמגיעה פשוט מבורות, מדבר שלא מבינים.
יעקב אשר: לא מבינים שטיפול בילד בסופו של דבר בא על חשבון הילדים האחרים לא רק על חשבון הילדים האחרים כי כשהאימא והאבא צריכים להוציא את כל כוחותיהם הבלתי אפשריים על הטיפול הפיזי בלבד, יש גם לילד הזה נפש, יש גם בין הילדים האלה ילדים מוכשרים שצריך ללמד אותם, שצריך לעזור להם, צריך לתת להם אינטליגנציה ודברים נוספים, לתת להם תמיכה נפשית.
יעקב אשר: האימא לא יכולה לעשות את הכול וגם לא האבא.
יעקב אשר: אנחנו יושבים כאן בוועדות אחרות ומביאים כל מיני תכניות העשרה וחינוך וכולי.
יעקב אשר: יש כאן תכנית העשרה פר-אקסלנס ויכולים לתת לילדים האלה איכות חיים הרבה יותר טובה.
יעקב אשר: לכן חבל שיצא אקורד הסיום הזה כי דווקא הכוח שלנו בעניין הזה הוא שכל קצוות הבית יהיו יחד.
עדי קול: עוד לא שמענו את המנכ"ל.
יעקב אשר: אני מדבר על אקורד הסיום של מה שקרה כאן קודם.
יעקב אשר: אני חושב שאחד הדברים הכי יפים הוא שאנשים מכל קצוות הקשת הישראלית בעניין הזה ויש קונצנזוס.
יעקב אשר: בקהילה שלנו זה דבר שהוא חלק מהחובה שלנו היום יומית, לעזור לילדים האלה, לעזור להורים האלה ומגיע להם את זה לא בחסד אלא בזכות.
יעקב אשר: אני חושב שהגיע זמן המבחן לעניין הזה ובואו נגיש את הצעת החוק הזאת או בדרך אחרת אבל בואו נקבע יעד ונחליט שבמושב הזה – כמו שקבעו יעדים בדברים אחרים שהם נורא חשובים – זה לא פחות חשוב.
יעקב אשר: זאת תעודת היושר שלנו כדי להישאר בבניין הזה.
יעקב אשר: לכן אני מבקש שנוריד את האקורדים הצורמים ואולי כדאי אפילו שהיושבת ראש תתנצל כדי הדבר הזה יאושר.
יעקב אשר: אני מציע את זה כי הילדים האלה צריכים אותנו בעניין הזה מאוחדים.
עדי קול: תודה רבה לחבר הכנסת אשר.
עדי קול: אני לא אתנצל.
עדי קול: אני מבקשת שהדיון הזה יתמקד בילדים ובצורך שלהם ולא בעקיצות לגבי שר האוצר שהוא אחד האנשים הכי קרובים לנושא של שוויון זכויות של אנשים עם מוגבלויות ואני חושבת שזה לא הפורום ולא המקום לעקוץ אותו.
עדי קול: אני חושבת שהמנכ"ל הוא האיש שיש לו את היכולת והכוח לעזור לנו ולכן היה לי חשוב שהוא יגיע.
עדי קול: אני רוצה לומר לכם שוב שהקושי שלכם זועק.
<אבנר עורקבי: זה ברור ששר האוצר קרוב לעניין הזה ויש לו גם באופן אישי דבר כזה והוא מתנסה בו.
<אבנר עורקבי: לכן אנחנו באים לעזור לו לעזור לנו.
עדי קול: לכן היה לי מאוד חשוב שאנחנו ניתן למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי להתייחס.
<שלמה מור-יוסף: בוקר טוב.
<שלמה מור-יוסף: הייתה לי אפשרות להתחמק מהדיון הזה אבל בחרתי לבוא.
<שלמה מור-יוסף: בחרתי לבוא כי קודם כל אני מכיר את חלקכם, הייתם אצלי במשרד והייתי אצלכם בדיונים במקומות אחרים.
<שלמה מור-יוסף: כל אחד אומר משהו אישי ולכן אומר שאני גדלתי בבית עם אחות עם תסמונת דאון ואני מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי כמעט שנתיים.
<שלמה מור-יוסף: אני לא יושב כאן כגביר שפונים אליו ומתחננים בפניו והוא עכשיו פותח את הנרתיק ואומר שהוא הבין ומחלק מעות כי אלה לא היכולות שלי וזה לא התפקיד שלי.
<שלמה מור-יוסף: אני יושב כאן כמי שאמון גם על הוצאה לפועל של כל ההחלטות וגם כשותף פעיל, דוחף ומייצג את הצרכים כפי שהם באים אלינו מהשטח.
<שלמה מור-יוסף: יושבת לידי גברת לימור לוריא שהיא מנהלת אגף הנכות ואתם מכירים אותה.
<שלמה מור-יוסף: היא באמת הזרוע הביצועית והזרוע האנושית שמתקשרת עם הנכים מהקבוצות השונות ומהרמות השונות.
<שלמה מור-יוסף: בסופו של דבר בכל דיון שעולה צורך, מאוד קל להזדהות עם הצורך כי כך אנחנו בנויים.
<שלמה מור-יוסף: מישהו יגיד כאן שאתם לא צודקים?
<שלמה מור-יוסף: מישהו יגיד כאן שאתם לא צריכים?
<שלמה מור-יוסף: בוודאי שלא.
<שלמה מור-יוסף: אמר כאן חבר הכנסת אזולאי, ונתן את הקרדיט למי שנתן, והוא שותף בכיר בתהליך הזה בעצמו, ובכנסת הקודמת עם כל המעורבות באמת הנושא של ילד נכה קיבל קפיצה.
<שלמה מור-יוסף: הוא קיבל קפיצה.
<שלמה מור-יוסף: שיהיה ברור, כאשר מדברים בהשוואות בינלאומית, בכל דבר בתחום הרווחה, אנחנו נמצאים מאוד מאוד מאוד רחוק ונמוך ומעליב.
<שלמה מור-יוסף: בתחום הקצבה לילד נכה, ברמה בינלאומית אנחנו במקום מאוד מאוד גבוה.
<שלמה מור-יוסף: לא אמרתי שזאת התשובות.
<שלמה מור-יוסף: אני נותן את זה בפרופורציות.
<שלמה מור-יוסף: כשאנחנו מסתכלים יש עוד צרכים קדימה אבל יש דברים שנעשו אחורה.
<שלמה מור-יוסף: הקצבה הוגדלה, מספר הילדים שזכאים לקצבה גדל, בשלב מסוים ראו שלמרות ההגדלה הזאת לא מיצו את מה שרצו להקציב לעניין ולכן פתחו עוד טיפה את היכולות ובסופו של דבר אנחנו מדברים היום על 37 וחצי אלף ילדים או משפחות שזכאים לקצבה הזאת, מתוכם 5,000 מקרים הקשים ביותר.
<שלמה מור-יוסף: צריך גם לזכור, להבדיל מקצבאות נכות למבוגרים, זאת קצבה שאין בה מבחני הכנסה.
<שלמה מור-יוסף: זאת אומרת, למשפחה הקצבה מגיעה אם המשפחה עובדת או אינה עובדת.
<שלמה מור-יוסף: משפחות שאינן עובדות, אם הן זכאיות להבטחת הכנסה, הן מקבלות את זה.
<שלמה מור-יוסף: נעמי, אני מציין עובדות ולא מתנגח.
<שלמה מור-יוסף: על זה התנגחנו בבוקר ברדיו.
<שלמה מור-יוסף: עכשיו אנחנו במקום אחר.
<שלמה מור-יוסף: ברמה הזאת נעשו דברים.
<שלמה מור-יוסף: ה-5,000 ילדים הקשים קיבלו תוספת של 28 אחוזים ובואו נקרא לה דמוי שר"מ.
<שלמה מור-יוסף: לא קראו לזה שר"מ מסיבות כנראה טכניות כאלה ואחרות.
<שלמה מור-יוסף: הסכום הוא 602 שקלים.
<קריאה: זה אפילו לא מספיק לנו לחיתולים.
<קריאה: למה לא תתייחס לקצבת השר"מ?
<שלמה מור-יוסף: אני צריך להתחיל מאיפה שהוא.
<שלמה מור-יוסף: אני יכול להגיד שאתם צודקים ולצאת.
<שלמה מור-יוסף: הרי אני לא יכול לתת לכם כלום ואתם יודעים את זה.
<קריאה: למה מי שצריך לתת לנו לא נמצא כאן?
<יוליה בן משה: זאת תוצאת הישיבה הקודמת שהייתה עם מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי.
<יוליה בן משה: היא נתנה את הנתונים ועל זה הישיבה התפוצצה.
<יוליה בן משה: קארין הייתה שם.
<יוליה בן משה: אני מצטערת שאני מתפרצת, אבל זה כאילו עוד פעם להישאר באותו המקום.
<יוליה בן משה: אני לא עלות כלכלית, אני יכולה לשלם מס הכנסה.
<שלמה מור-יוסף: לכל ועדה יש את המסגרת שלה ויש את התפקיד.
<שלמה מור-יוסף: יושבת ראש הוועדה תתייחס אחר כך למה שאתם אומרים.
<שלמה מור-יוסף: אני הוזמנתי ואני באתי וזה שבאתי לא מגדיל את הסמכויות שלי.
<שלמה מור-יוסף: זה שאני היחיד מהמערכת הביצועית, לא הופך אותי למי שיכול עכשיו להתחייב בשם המערכת הפוליטית.
<שלמה מור-יוסף: אתם מבינים שבסופו של דבר גם ההחלטה הקודמת הייתה ביוזמת הכנסת ובהחלטת הכנסת.
<שלמה מור-יוסף: התיקון הזה, אם אתם עכשיו רוצים לשמוע את דעתנו כמוסד לביטוח לאומי, דעתנו כמוסד לביטוח לאומי היא שבהחלט יש מקום ל-5,000 המשפחות האלה להתייחס ולהביא לידי ביטוי את כל מה שאמרתם כאן.
<שלמה מור-יוסף: אם לוקחים עכשיו את השר"מ - ואני עכשיו לא אתייחס לאיזה מספר הוא המספר הנכון, ואני לוקח את המספרים שקיימים במערכת ומהמספרים שקיימים במערכת, אם ייתנו שר"מ בנוסף לקצבת הנכות, שר"מ מלא ורגיל ל-5,000 המקרים הקשים – ואני מדבר רק על ה-5,000 המקרים הקשים – העלות הכוללת היא בסביבות 60-65 מיליון שקלים לשנה.
<קריאה: כסף קטן.
<קריאה: בחוק ההתייעלות הכלכלית אפשר למצוא.
<שלמה מור-יוסף: אני אומר קודם כל שבצד הרעיוני זאת נראית תביעה שיש לה מקום.
<שלמה מור-יוסף: בצד הכלכלי זה הכימות שלה ועכשיו אנחנו חוזרים למערכות שתפקידן לקבוע סדרי עדיפויות במדינה הזאת.
<שלמה מור-יוסף: הביטוח הלאומי הוא לא המערכת שקובעת את סדרי העדיפויות אם יפנו אלינו, אנחנו יכולים להגיד האם זה יותר חשוב מלתת לקשישים שחיים בעוני או לילדים למשפחות מרובות ילדים שאין להם איך לגמור את החודש או אין להם איך להתחיל את החודש ובכל המסגרת הזאת יצטרכו לקבוע סדרי עדיפויות.
<שלמה מור-יוסף: על השולחן יש דרישה שיש לה הגיון ויש לה עלות של 60-65 מיליון שקלים.
עדי קול: השאלה אם הצגתם את הדרישה הזאת לאוצר.
<אילנית סבן: אם 5,000 הילדים האלה יוצאו להוסטל, זה יעלה למדינה 75 מיליון שקלים לחודש.
קארין אלהרר: אין ויכוח בנקודה הזאת.
קארין אלהרר: לאחר מכן נשמח לשמוע את עמדת משרד האוצר ונתקדם.
<שלמה מור-יוסף: המשפט האחרון וזה לא שאני אומר כאן בחלל הריק.
<שלמה מור-יוסף: פנה אלי שר הרווחה ואמר לי שאומר לו מה המשמעות.
<שלמה מור-יוסף: שלחנו מכתב מסודר לשר הרווחה שאת עיקרי המכתב אמרתי בפניכם.
<שלמה מור-יוסף: הנתונים האלה נמצאים אצל שר הרווחה ואני מניח שהוא לא ביקש אותם לידע כללי.
עדי קול: גם קארין וגם אני מדברים גם עם שר הרווחה וגם עם שר האוצר.
עדי קול: אנחנו עושים מאמץ מאוד גדול כדי לקבל את התשובה הזאת.
עדי קול: לכן גם נעשתה הפנייה הזאת לביטוח לאומי.
עדי קול: נציג האוצר, בבקשה.
קארין אלהרר: סכום של 60-65 מיליון שקלים זה מספר שמקובל על האוצר?
<גיא הרמתי: אני מאגף התקציבים.
<גיא הרמתי: אנחנו לא בדקנו את המספר.
<גיא הרמתי: זה מספר חדש, אבל בכל מקרה מדובר בהצעה של ביטוח לאומי שהיא הצעה אותה דורשים ההורים כאן שזה להחיל את השר"מ על ילדים.
עדי קול: להחיל את קצבת השר"מ על אותה קבוצה שהוגדרה כ-4,800 ילדים, 5,000 ילדים.
עדי קול: זאת הבקשה אתה הגענו לביטוח לאומי וזאת הבקשה שמונחת על השולחן ואליה אני רוצה שתתייחסו.
<גיא הרמתי: אני מניח שזאת העלות.
<גיא הרמתי: הביטוח הלאומי הוא זה שבקיא במספרים.
<גיא הרמתי: בכל מקרה, מדובר בהגדלת ההוצאה של ביטוח לאומי ב-65 מיליון שקלים.
<גיא הרמתי: טרם השאלה של אופן השימוש בכסף, אנחנו נדרשים או לפחות ממליצים למקבלי ההחלטות לבחון את אופן המינון של הגדלת ההוצאה.
<גיא הרמתי: הגדלת ההוצאה לביטוח הלאומי צריכה להיבחן קודם כל ברמה הפרטנית ונאמר כאן כבר על ההבחנה בין ילדים לבין בוגרים נכים.
<גיא הרמתי: ההבחנה הזאת על בסיס הגיל נובעת מעקרונות מדיניות ותיקים מאוד שאינם מנותקים מהמציאות.
קארין אלהרר: גיא, משנים עכשיו את העקרונות האלה.
קארין אלהרר: השאלה מבחינת אגף התקציבים.
אורי מקלב: פעם היו מוציאים את הילד מהבית, אבל היום רוב ההורים מחזיקים את הילד בבית.
קארין אלהרר: העקרונות שנקבעו בעבר על ידי המוסד לביטוח לאומי עוברים כרגע רביזיה ומשנים את הלך המחשבה.
קארין אלהרר: זה באגף של ביטוח לאומי.
קארין אלהרר: עכשיו, מבחינת משרד האוצר, זאת השאלה.
קארין אלהרר: מה העמדה שלכם בנושא הזה?
עדי קול: אנחנו גם מבינים את העובדה שיש עוגה וכולם יודעים את זה, יש עוגה וצריך לחלק אותה והעוגה הזאת לא גדלה.
עדי קול: כשאנחנו נותנים לילד אחד, כמו אמר מנכ"ל הביטוח הלאומי אנחנו לוקחים מניצולי שואה, מקשישים, מאנשים רעבים ללחם.
<גיא הרמתי: מכבישים.
עדי קול: בעיני כבישים לא נמצאים באותה קטגוריה.
<קריאה: שייקחו מהחובות הכלואים.
<גיא הרמתי: אני רוצה לומר עוד מילה אחת לגבי ההבחנות.