GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<טורבסקי דינה: נכון שיש רצון ללמוד, אבל מישהו צריך באיזשהו שלב לדעת איפה זה מתנגש בפרנסת הבית.
<טורבסקי דינה: אני גם עשיתי לעצמי מתנה, ובגיל 50 הלכתי ועשיתי הסבה לעבודה סוציאלית בבר-אילן.
עדי קול: אני חושבת שאף פעם לא מאוחר מדי.
עדי קול: שמעון ידבר, אני אסכם, ונראה איך אנחנו מתקדמים.
שמעון סולומון: אז קודם כול, יש פה עולים חדשים שמגיעים.
שמעון סולומון: יכול להיות מצב שאחרי הרבה שנים יש מוכנות נפשית ומנטלית, ודווקא אז יכולים לשבת וללמוד.
שמעון סולומון: אז צריך לאפשר את זה.
שמעון סולומון: דבר נוסף, צריך לבחון מחדש את כל הנושא של אולפן, של קריאה, כתיבה ודיבור.
שמעון סולומון: צריך הפקת לקחים מהעבר, איפה להשקיע ואיפה לא, כדי שזה יהיה באמת אפקטיבי.
שמעון סולומון: דבר שני, לעשות איזושהי הערכה.
שמעון סולומון: אני כל הזמן עובד עם הערכות.
שמעון סולומון: גם ברואנדה היה לנו - - - כמעט כל שנה שנתן לנו הערכה, ולפי זה שינינו, ובסופו של דבר ראינו הצלחה גדולה מאוד.
שמעון סולומון: צריכה להיות הערכה לא לגבי הכמות, לא לגבי כמה נרשמו, אלא לגבי האפקטיביות – האם זה יעיל, האם יוצאים עם משהו חשוב.
שמעון סולומון: צריך לבדוק את זה לעומק.
שמעון סולומון: אני יכול להגיד לך שבאולפן, כל הראש שלהם נמצא בגיור.
<שרה רובינשטיין: אנחנו עובדים קשה - - -
<שרה רובינשטיין: אתה יודע מה, אפשר לסייר ולראות מה קורה בפועל היום.
עדי קול: אני מצטערת, אני לא מאמינה בסיורים.
עדי קול: אני יודעת שבסיורים כולם נערכים.
עדי קול: אני רוצה שמישהו יהיה מסוגל לבדוק - - -
<שרה רובינשטיין: לא, אבל אם נאמר על התכנים הנבדקים...
<שרה רובינשטיין: יש היום יותר דברים שקורים, ולעומק.
<שרה רובינשטיין: וצריך לדעת את זה.
שמעון סולומון: יש לי הערכה רבה מאוד, באמת.
שמעון סולומון: אני גם תמיד סובר שאפשר לשפר.
<שרה רובינשטיין: אבל על זה אנחנו עובדים.
<שרה רובינשטיין: אני מוכנה לפרוס לפניכם מה מתרחש בכל המערכת של עולי אתיופיה.
שמעון סולומון: אני מכיר את האולפנים, אני יודע מה הם עושים.
שמעון סולומון: הם עושים עבודה.
שמעון סולומון: אבל אני אומר כל הזמן, כמנהל, שתמיד אפשר לשפר.
שמעון סולומון: אז קבלי את זה.
<שרה רובינשטיין: אני מקבלת.
<שרה רובינשטיין: אני אומרת שאנחנו עושים את זה.
<שרה רובינשטיין: לכן אני כן הייתי רוצה להציג את הדברים.
עדי קול: אבל התחושה היא שההערות לא מתקבלות, שהכול בסדר.
<שרה רובינשטיין: לא, אין בסדר, יש כל הזמן עבודה בלתי נפסקת כדי לשפר ולשכלל וכדי למצוא פתרונות.
שמעון סולומון: נמשיך.
שמעון סולומון: הנקודה הבאה היא שכל הנושא של המוקדים, כל הנושא של ההחרגה – צריך ללמוד ממה שנאמר פה, איך אתם יורדים כלפי השטח כדי לשפר.
שמעון סולומון: כי אם האיש הזה, המכובד, אומר "ככה וככה ענו לי", אני במקומכם הייתי אומר:
שמעון סולומון: תודה לאל שבאתי לישיבה הזאת, כי יש פה הרבה אינפורמציה ויש הרבה מה לשפר.
<דוד יאסו: מסכים איתך במאה אחוז.
<שרי פייר: נכון מאוד.
שמעון סולומון: אז תיקחו את זה ותעשו עם זה משהו ממשי.
שמעון סולומון: ולגבי ההחרגה: ביישובים כמו קריית אונו – שבצדק אין שם מוקדים, כי אין שם ריכוז – צריך לראות איך יוצרים מעטפת באמצעות היישובים שמסביב.
שמעון סולומון: הדבר הנוסף הוא לגבי הנגשה.
שמעון סולומון: צריך לדעת שהנגשה היא חלק בלתי נפרד בצרכנות.
שמעון סולומון: זאת אומרת, אנחנו חייבים להנגיש, שאנשים ידעו באופן מסודר, בנוהל.
שמעון סולומון: לא באופן אקראי, אלא באופן מסודר, שידעו.
שמעון סולומון: במיוחד יוצאי אתיופיה, שהם באמת פאסיביים – אומרים להם "לא", אז הם לפעמים חסרי אונים.
שמעון סולומון: מספיקה תשובה עם פנים חמוצות.
שמעון סולומון: .. כאילו שאנחנו מלכים אם אנחנו עובדים במשרדים.
שמעון סולומון: סבר הפנים הוא חשוב.
שמעון סולומון: אני לא אלמד אתכם, אבל זה עניין של תפיסה עצמית: אם אני תופס את עצמי כמשרת או שאני תופס את עצמי כאדון.
שמעון סולומון: אם אני תופס את עצמי כמשרת, הכול פתוח.
שמעון סולומון: זאת אומרת, כל הגישה שלי היא שונה לגמרי.
שמעון סולומון: בקלישר, כשבאתי בגישה של "אנחנו משרתים", רצו להרוג אותי חלק מהעובדים – "מה זה משרתים?
שמעון סולומון: ".
שמעון סולומון: אמרתי להם, כן, אנחנו משרתים.
שמעון סולומון: בלי העולים אנחנו לא פה.
שמעון סולומון: לא היה לי קל שם, הצוות לא היה קל.
שמעון סולומון: עשיתי טייטל של חודש על מה המשמעות של לתת שירות.
שמעון סולומון: והמרכז קליטה הזה הפך להיות אחר כך מרכז קליטה יעיל.
שמעון סולומון: נקודה אחרונה, לגבי החוק, ואני אשמח מאוד אם ביחד נוביל את זה.
שמעון סולומון: הוראת שעה תמיד אפשר להוריד.
שמעון סולומון: אבל כשזה יהפוך לחוק, זה משהו.
<טורבסקי דינה: וקחו בחשבון את הדברים הניהוליים – מי מממן את זה, מי מקבל סיוע וכולי.
<דוד יאסו: בסופו של דבר זה יקום וייפול על זה.
עדי קול: אם הדברים שאתם אומרים הם נכונים, אז העלות של הדברים היא לא כזאת גדולה.
עדי קול: כי הצריכה של אנשים אחרי 15 שנה היא לא כזאת משמעותית.
עדי קול: אני אסכם את הדברים.
עדי קול: קודם כול אני מודה לכם מאוד.
עדי קול: אני לפעמים קצת תוקפנית, כי אני נכנסת לזה מאוד ברצינות.
עדי קול: אז אני מתנצלת.
עדי קול: יש כמה דברים מאוד חמורים בעיניי.
עדי קול: הדבר הראשון זה הנושא של הזכאות בשנה הראשונה.
עדי קול: אני חושבת שמדינה שבנויה על קליטת עלייה, הייתה צריכה כבר להבין את הרגישויות של השנה הראשונה בארץ – את הדרישה להתאקלם, למצוא דירה, למצוא עבודה, לעבוד עם הילדים.
עדי קול: אז להטיל עליהם בשנה הזאת את כל המשימה של ללמוד עברית – קשה לי לראות איך מדינה שרגישה לקליטת עלייה דורשת את הדרישה הזאת.
עדי קול: אני באמת לא מבינה למה אומרים שאת העשרה חודשים הראשונים חייבים ללמוד.
עדי קול: אנחנו צריכים לראות איך אנחנו פועלים לשינוי.
<דוד יאסו: סליחה, אבל יש היגיון בזה.
<דוד יאסו: מה שקורה זה שאחרי עשרה חודשים הוא הולך לעבודה, הוא כבר מכיר את הכול.
<דוד יאסו: אז עדיף לתפוס אותו בשלב הראשון שלו, כדי שהוא ילמד את השפה.
<שרה רובינשטיין: ישנם אנשים שהם איכשהו במרוץ והם מצליחים.
<שרה רובינשטיין: אבל צריך לחשוב על אלה שנפלו.
עדי קול: בחקיקה אנחנו צריכים לחשוב לא על אלה שקל להם אלא על אלה שקשה להם.
עדי קול: אנחנו צריכים להתאים גם להם את התנאים.
עדי קול: אני חושבת שנקודת הזמן הזאת היא קריטית.
עדי קול: כי עכשיו העולים מתפנים, הם עברו את ה-20 שנה, הילדים יוצאים מהבית, יש יותר זמן – ועכשיו הם רוצים ללמוד.
עדי קול: אני מסתובבת כבר שמונה שנים בשכונת יוספטל בחדרה, אני מכירה בית-בית, ואני יודעת כמה אימהות צריכות עכשיו ללכת ללמוד.
עדי קול: אז לא יכול להיות שעכשיו יגידו להן: "20 שנה...".
עדי קול: וזה שקבוצת נשים בכרמיאל - - -
<דוד יאסו: בחדרה יש מוקד.
<דוד יאסו: במידה שיש אפשרות, אז אין שום בעיה.
עדי קול: אבל הן צריכות לבוא ולפנות בבקשה מיוחדת, כי זה מעל 15 שנה.
עדי קול: אני מחר יכולה לפתוח לך ביוספטל כיתה – השאלה איך עושים את זה.
עדי קול: אנשים לא יודעים שמגיע להם, לא יודעים לדרוש את השירותים האלה.
עדי קול: והייאוש – אתם מכירים את הייאוש – הייאוש הוא גדול.
עדי קול: השנה הראשונה, בעיניי היא לא הגיונית.
עדי קול: אני מבינה שהיא טובה לחזקים, אבל חייבת להיות אפשרות יותר ארוכה.
עדי קול: לכל העולים, לא רק ליוצאי אתיופיה.
עדי קול: דבר שני, דיברנו על ה-15 שנה.
עדי קול: בעיניי זו לא הגבלה הגיונית, ואני חושבת שתקציבית לא תהיה בעיה.
עדי קול: אם נקבל את הנתונים ונראה כמה אנשים צורכים את זה אחרי 15 שנה, לדעתי לא יקרה כלום אם נפתח את זה.
עדי קול: עולה הוא עולה הוא עולה – תמיד מגיע לו.
עדי קול: לגבי הבסיס הגאוגרפי – אני מבינה שיש 22 מוקדים, ואני מבינה שהם נבחרו איפה שיש הכי הרבה דרישה.
<דוד יאסו: מעל 87% מיוצאי אתיופיה מתגוררים ביישובים האלה.
עדי קול: זה אומר שיש לנו בערך 15% שגרים במקומות אחרים.
שמעון סולומון: לצוות אותם.
עדי קול: בעיניי, זה שהוא פנה באור יהודה ואמרו לו "לא", זה לא הגיוני.
<דוד יאסו: לא, זה הגיוני מאוד שאומרים לו "לא".
עדי קול: אבל שלפחות יגיד ש"שאם אתה מקריית אונו, מגיע לך בפתח תקווה".
עדי קול: הוא צריך להציע את האופציה, ולא להגיד לו "לא".
עדי קול: דיברנו כבר על לדבר עם העובדים ולהציע את השירותים – זה עליכם.
<ברוך תספאי: לקחו את הטלפון שלי.
<ברוך תספאי: מישהו היה, לקח טלפון שלי, "אני אחזור אליך" - - -
<דוד יאסו: תן לי את הטלפון שלך.
עדי קול: דוד, הפתרון לבעיה של ברוך – עליך.
עדי קול: עוד שני דברים.
עדי קול: אחד, הנגשה אקטיבית.
עדי קול: לא רק אם מישהו בא אז שואלים אותו, אלא הנגשה אקטיבית של ועדת החריגים.
עדי קול: לדעת ש-15 שנה זה הגבלה, אבל אפשר לפנות לוועדת חריגים.
עדי קול: דרך אגב, אני לא יודעת אם הכרת לפני זה את הביטוי "ועדת חריגים".
עדי קול: אני לא הכרתי את זה.
<שרי פייר: ועדת ערעורים, לא חריגים.
עדי קול: זה עדיין שם מורכב, שאף אחד לא מבין מה זה אומר.
עדי קול: הזכות לערעור היא לא זכות ברורה, ואתם צריכים להנגיש אותה, בשיתוף פעולה עם שירותי הרווחה העירוניים, לא שירותי הרווחה של משרד הקליטה.
עדי קול: אני רוצה לדעת שהרווחה בקריית אונו יודעת מה היא עושה כשאדם מגיע אליה והוא לא יודע לקרוא ולכתוב.
עדי קול: מחדרה ועד דימונה, שדרות ואופקים, אני מכירה את העובדים הסוציאליים בשמם הפרטי, ואני יכולה להגיד לך שהם לא יודעים להגיד מה לעשות אם מישהו לא יודע לקרוא ולכתוב, גם אם הוא עולה חדש וגם אם הוא לא.
עדי קול: השאלה מה משרד הקליטה עושה כדי ליצור את החיבור עם משרד הרווחה.
עדי קול: אני מצפה לשמוע את התשובה מכם.
עדי קול: כמובן שאת הבעיה של ברוך אנחנו נפתור.
עדי קול: סיכמנו שנפתור את זה בשיתוף בין שני המשרדים.
עדי קול: ועוד דבר: האחריות שלי ושל שמעון היא לראות איך אנחנו יכולים לתקן את הדברים האלה בחקיקה.
עדי קול: אנחנו נפנה לאגף לחינוך מבוגרים ונבקש נתונים, כדי לדעת מספרים, כמה אנשים קיבלו תעודת סיום, כדי שנוכל לראות כמה אנשים מיצו את הזכות הזאת בתוך ה-15 שנה - - -
<שרה רובינשטיין: את צריכה לא רק להסתפק בתעודה.
<שרה רובינשטיין: התעודה לא מספיקה.
<שרה רובינשטיין: צריך גם לדעת מי באמת מיצה את המינימום, ושולט במינימום הנדרש כדי לחיות בארץ הזאת.
<דוד יאסו: אני מציע, לפני החקיקה, לשאול את המשרד למה זה בהוראת שעה, כדי שאצלנו - - -
שמעון סולומון: בכל מקרה, זה יעזור לך.
שמעון סולומון: בכל מקרה זה עוזר.
<דוד יאסו: אני מדבר איתכם כי - - -
עדי קול: אתה מציע שאנחנו נגיש שאילתה ונשאל למה זו הוראת שעה.
<דוד יאסו: כן, למה זו הוראת שעה ולא חקיקה ישירה.
עדי קול: שאילתה אנחנו יכולים להגיש עוד היום.
שמעון סולומון: לגבי הנגשה, אני רוצה לחזק את מה שאת אומרת.
שמעון סולומון: אם אתם שואלים איך לעשות את זה – אז אפשר דרך התקשורת, שיש לנו צריכה גבוהה מאוד שלה, דרך IETV, שממומן על ידי המדינה ולכן מחויב למדינה.
שמעון סולומון: גם דרך ערוץ 33, שיש לו במוצאי שבת.
שמעון סולומון: .. אין שום בעיה.
שמעון סולומון: וגם רדיו קול ישראל - - -
עדי קול: אין היום פרסום של האפשרות ללמוד, נכון?
עדי קול: תשמעו, אנחנו בזמן קריטי, עכשיו אנשים יכולים ללמוד.
עדי קול: ברוך הגיע אליי, וגם אשתו יכולה ללמוד.
עדי קול: הם 30 שנה בארץ.
עדי קול: בואו נציע להם את האופציה הזאת, זאת ההזדמנות.
<ברוך תספאי: אשתי גם רוצה ללמוד, אבל אין לנו כסף.
<ברוך תספאי: מי יעזור לנו?
<ברוך תספאי: היא מנקה.
<ברוך תספאי: היא צעירה, היא רוצה להתקדם בחיים, אבל אין כסף, אין מישהו לעזור לנו, משרד הקליטה או... לא אומרים לה.
<ברוך תספאי: "לכי תעבדי, תתפרנסי".
<ברוך תספאי: אני, יש לי הרבה ילדים - - -
עדי קול: אנחנו נגיע לאגף לחינוך מבוגרים.
עדי קול: אני אגיע לאט-לאט גם לתג"ת, גם לעשר שנות לימוד - - -
<ברוך תספאי: היא רוצה ללמוד, באמת.
<ברוך תספאי: אתה יודע מה, אם אני אביא לכם תעודת עולה שלי, כמה אני קיבלתי מהמדינה – המדינה תתבייש.
<ברוך תספאי: אני אביא לכם תעודת עולה.
<ברוך תספאי: גרוש אני קיבלתי מהמדינה.
<ברוך תספאי: אני אספר לך, עדי, נתנו לי כיסא אחד, לאשתי ואני.
<ברוך תספאי: מישהו בא מהחברים – אנחנו עומדים אוכלים.
<ברוך תספאי: אתם תאמינו?
<ברוך תספאי: סדין אחד, כרית אחד, המיטה הזאת, נפרד.
<ברוך תספאי: אתה מאמין לי?
<דוד יאסו: בשנות ה-80' הייתי טירון - - -
<ברוך תספאי: אני לא מאשים אותך - - -
עדי קול: כולכם עברתם את אותה חוויה?
שמעון סולומון: הקליטה של היום היא הרבה יותר טובה.
עדי קול: ברוך, אנחנו נפתור לך את הבעיה של העברית, אבל זה רק התחלה – בשנה הבאה ב"אוניברסיטה בעם".
<ברוך תספאי: בעזרת השם.
<חרמון עקיבא: יש לו מלווים - - -
<ברוך תספאי: זה חברים שלי.
<ברוך תספאי: רק אני להודות לגלעד, לכולם.
<ברוך תספאי: בלי גלעד – אני לא מגיע לפה.
<ברוך תספאי: תודה לכולם, תודה רבה לכם.
עדי קול: צהרים טובים, תודה שבאתם.
עדי קול: אנחנו פותחים את הישיבה המיוחדת של הוועדה לפניות הציבור.
עדי קול: ניסיתי לעשות את זה אחרי שהתחלנו את פעילות המושב כדי שגם אני אכיר את העבודה יותר טוב ואולי אכיר חלק מכם.
עדי קול: זה לא יצא כי באמת אין לנו אינטראקציית עבודה אמיתית.
עדי קול: חשוב שנתחיל ונראה איך אנחנו עושים את זה.
עדי קול: אני אציג את עצמי ואז אני רוצה לספר מה אנחנו הולכים לעשות היום.
עדי קול: אני רוצה שנעשה ישיבה קצת אחרת מישיבות בכנסת.
עדי קול: אני חושבת שיש משהו מאד מיוחד בתפקיד הזה, שזה נציגי פניות ציבור, אחר מכל תפקיד שיש במשרדים ממשלתיים וגופים בכלל.
עדי קול: קודם כל, העומס הגדול שיש לכולם אבל זה לא רק בתפקיד הזה, ובאמת האחריות הגדולה שלמעשה אתם, אנחנו, הפנים של המשרד או הגוף לציבור.
עדי קול: אני חושבת שעצם היותנו כאלה, יש לנו אחריות מסוימת לייצוג, לתנאים, לסבר הפנים וגם יש כל מיני סוגיות שאנחנו נתקלים בהן יום יום, שאני חושבת שאנחנו יכולים לתת את הדעת ביחד.
עדי קול: הייתי רוצה לנסות לראות אם אנחנו יכולים להפוך את הקבוצה הזאת למקום עבודה.
עדי קול: פנו אלי כל מיני נציגי ארגונים ואמרו שלא רוצים לפתוח היום את הדיון לכל הציבור.
עדי קול: נראה לי מאד חשוב שהוועדה תהיה היום לנציבים עצמם.
עדי קול: אני רוצה שננסה לעשות פעילות טיפה שונה, ואני תכף אמשיך ואציג אותה.
עדי קול: אני אציג את עצמי, אני עדי, אני דוקטור למשפטים.
עדי קול: בשנים האחרונות התעסקתי המון בעשייה חברתית ובעיקר הנגשה של שירותים, בעיקר שירותי השכלה לאוכלוסיות מוחלשות.
עדי קול: במסגרת הזאת יצא לי להיתקל בהמון תסכול של הציבור בהתנהלות שלו מול משרדי ממשלה.
עדי קול: בעיקר, אני חושבת שזה מתחיל מפחד ראשוני של עצם הפנייה.
עדי קול: האם לפנות, איך עושים את זה בכלל, איך מוצאים את מספר הטלפון, איך מתקשרים, מה אומרים, מה יגידו לנו כשנפנה?
עדי קול: לאור המהפכה הטכנולוגית וכשמבקשים לפנות במייל, זה הופך את הכל לנורא מסובך, והרבה מהם היו מוותרים.
עדי קול: ואז, גם התהליך עצמו, שלוקח זמן.
עדי קול: לא יעזור, זה לוקח זמן, לכולנו זה לוקח זמן.
עדי קול: זה הרבה פעמים מתסכל וגורם לאנשים להתייאש באמצע.
עדי קול: אני חושבת שיש כמה כיוונים שאנחנו יכולים לטפל או להתמודד עם מה שאנחנו עוברים.
עדי קול: אחד מהם זה לראות איך אנחנו מגדירים כללים של עבודה לכלל המשרדים.
עדי קול: במסגרת תפקידה של הכנסת, שתפקיד אחד זה כמובן הרשות המחוקקת אבל גם תפקידה לפקח על רשויות הממשלה ועל הגופים שעומדים מול, ולראות באמת שהדברים נעשים לפי כללים מסוימים.
עדי קול: אני רוצה שננסה לראות בוועדה הזאת איך אנחנו נותנים את השירות הכי טוב שאפשר לפונים.
עדי קול: אני חושבת שאנחנו גם צריכים להנגיש את הגוף הזה שנקרא "פניות ציבור" בהרבה מקרים, כי הוא לא מוכר ולא ידוע.
עדי קול: אני חושבת שיש הרבה מקרים שמגיעים אלינו, לכנסת, כיוון שרוב הפניות שלנו הן לא פניות על משהו שהכנסת עשתה לא בסדר, הן לא נגד חקיקה אלא דווקא על בעיות עם המשרדים, והשאלה היא למה מגיעים לכנסת ולא למשרדים עצמם.
עדי קול: כשמגיעים למשרדים עצמם, לא תמיד מגיעים לפניות ציבור, אתם יודעים את זה.
עדי קול: אני חושבת שאנחנו צריכים למצוא דרך שבה קודם כל יראו את העבודה שלכם ויעריכו אותה ויוקירו אותה אבל גם שהציבור יידע שזה המקום שלו וגם למה לצפות מכם.
עדי קול: הרבה פעמים אנחנו כשכבר מתקשרים, נורא רוצים שתפתרו את הבעיה מיד, באותו רגע, כמה שיותר מהר ולפי הציפיות וזה לא תמיד עובד ככה.
עדי קול: אני חושבת שברגע שאנחנו נהיה מסוגלים להסביר יותר טוב את התפקיד שלנו ואת מה שאנחנו עושים ואיך אנחנו מתמודדים עם הפניות, גם הציבור יהיה פחות מתוסכל מההתנהלות וגם יהיה אולי יותר מרוצה.
עדי קול: להיות "מרוצה", אני מבינה שזו כבר דרישה מאד גבוהה.
עדי קול: אני נורא רוצה להודות.
עדי קול: ביקשתי מכם לענות על שאלות ולשלוח לנו חומרים ואספנו הכל וקראנו את כל החומרים ששלחתם.
עדי קול: זה מאד משמח.
עדי קול: אני יודעת שלאחרונה התפרסם דוח מבקר המדינה, שהסתכל על כל הנושא של פניות ציבור ברשויות הממשלתיות ואני מניחה, שיש לכם הרבה מה להגיד על זה.
עדי קול: כמעט כל דבר שמבקר המדינה כותב, תמיד יש בו קודם כל את הביקורת ופחות את הדברים הטובים.
עדי קול: רציתי שנתחיל דווקא פה לדבר על הדברים הטובים.
לשני חלקים: מתוך הדברים שכתבתם עלה קושי מאד גדול של עומס, של המון פניות שלא מצליחים לעמוד בהן לבד.
לשני חלקים: עלה כמובן שהפניות הולכות וגדלות.
לשני חלקים: גם דוח מבקר המדינה דיבר על עלייה של כמעט 2% משנה לשנה.
לשני חלקים: זאת אומרת שאנשים פונים יותר והתקנים לא גדלים והתקציבים לא גדלים.
לשני חלקים: אני חושבת שדיברתם הרבה פעמים על מחסור בעקרונות ובשיתוף ובשיח.
לשני חלקים: הייתי מצפה שבאמת תהיה איזו שהיא מערכת שנותנת לנציבים לדבר האחד עם השני, גם כי זה נעים לחלוק וגם הרבה פעמים אתם יכולים להיעזר אחד בשני בפניות חופפות ומתעסקים בנושאים דומים ובכל זה, אין מנגנון שמדבר על תקשורת בין הנציבים.
לשני חלקים: אני חושבת שאנחנו צריכים לחשוב איך עושים דבר כזה.
לשני חלקים: דוד אזולאי, שהיה היושב ראש של הוועדה הקודמת הגיש הצעת חוק נציבות פניות ציבור, שקראתי אותה ואני אעבור עליה ואני חושב שחשוב לשמוע אתכם, מה אתם הייתם רוצים שיהיה בחוק כזה, מה ההגדרות.
לשני חלקים: אני יודעת שיש הגדרה של מענה תוך 45 יום, ולפי הדוח, הרבה מהפניות, לפחות 50%, לא עומדות בדרישות האלה.
לשני חלקים: השאלה אם ההגדרה הזאת ריאלית, אולי לא.
לשני חלקים: אולי צריך לבדוק אותה מחדש ובעיניי, אין מי שיכול להגיד את זה יותר טוב מאשר אתם.
לשני חלקים: אני רוצה לשמוע איך אתם הייתם רוצים לראות את התפקיד בעולם האידיאלי, מה הייתם רוצים להציע לאנשים ומתוך זה, מה חסר ואיך אנחנו יכולים לעזור ולהתמודד עם זה.
לשני חלקים: הפגישה הזאת אמורה להיות בשבילכם ובשבילנו ובשביל ליצור תהליך של עבודה משותפת, של חשיבה משותפת בחזון שלי, ויכול להיות שהוא מנותק לחלוטין מהמציאות אבל אני בדרך כלל מתעקשת ולא מוותרת עד שאני מצליחה.
לשני חלקים: אני מקווה שנוכל לגבש קבוצות עבודה מכאן ולחשוב ביחד על איך אנחנו ממשיכים, מה החזון שלנו כקבוצה שמטפלת בפניות ציבור, איך אנחנו רואים את התפקיד שלנו, מה היינו רוצים שיהיו הממשקים.
לשני חלקים: אני חושבת שיש לא מעט דברים לדבר עליהם.
לשני חלקים: שוב, אנחנו המון אנשים ולא כולם יוכלו לדבר.
לשני חלקים: אני אומרת את זה מראש, ובעיניי זאת רק התחלה.
לשני חלקים: זאת פגישה ראשונה, תהיה לה המשך.
לשני חלקים: ככל שתשתפו פעולה ותרצו יותר אנחנו נעשה יותר ונראה איך אנחנו יכולים להתקדם ביחד.
לשני חלקים: אני רוצה להתחיל.
לשני חלקים: אני אשאל כמה שאלות ואני אשמח אם תתנדבו לדבר ונראה איך אנחנו מתקדמים.
לשני חלקים: צריך לחלק את הזמן כדי שנספיק את כל הדברים האלה.
לשני חלקים: שאלה ראשונה שלי, שנורא מעניינת אותי: פניית הציבור שנחרתה לכם בלב.
לשני חלקים: סיפור שאתם לוקחים אותו אתכם והולכים אתו הלאה.
לשני חלקים: תודה.
לשני חלקים: בבקשה תציגו את עצמכם כדי שככה נוכל להכיר.
<טובה רקנטי: שלום, צהרים טובים.
<טובה רקנטי: שמי עורכת דין טובה רקנטי.
<טובה רקנטי: אני מנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, יחידה של משרד המשפטים.
<טובה רקנטי: אנחנו מטפלים בפניות ציבור של אנשים עם מוגבלות, שעוסקות בזכויות של אנשים עם מוגבלות, גם אם זה לא אנשים עם מוגבלות.
<טובה רקנטי: לעתים זה שופטים, בני משפחות וכולי.
<טובה רקנטי: אחת הפניות המשמעותיות יותר לכולנו בנציבות היתה פניה של אדם לפני 3 שנים.
<טובה רקנטי: הוא עבד בחברה ציבורית גדולה כעובד קבלן.
<טובה רקנטי: אנחנו יודעים עד כמה חשוב לעובדי הקבלן להתקבל כעובדים מן המניין ואכן, אחרי עבודה של כמה שנים הוא וחבריות לאותה קבוצה של עובדי קבלן התקבלו לחברה כעובדים מן המניין.
<טובה רקנטי: במהלך הקבלה שלהם הם נדרשו לערוך בדיקות רפואיות ולספק מסמכים רפואיים, ואז התגלה ש-4 שנים קודם לכן הוא עבר השתלת כליה.
<טובה רקנטי: על אף שבאותו זמן שהוא התקבל לחברה או התבקש להתקבל לחברה לא היתה לזה שום השלכות על מצבו, עדין החברה סירבה לקבל אותו בגלל השתלת הכליה 4 שנים קודם לכן.
<טובה רקנטי: הוא ביקש את עזרתנו, אנחנו פנינו לחברה והעמדנו אותם גם על חובתם בחוק וגם על חובתם האנושית וגם העובדה שהוא עבד שם כמה שנים קודם תרמה לענין, והם קיבלו אותו לעבודה.
<טובה רקנטי: על אף האמור, בראש השנה שאחרי זה, קיבלנו ממנו זר פרחים ענק וכשצלצלנו להגיד שממש לא צריך, ממש אין צורך הוא אמר: כל תלוש שאני מקבל, כל תלוש משכורת, אני חושב עליכם.
<טובה רקנטי: אני חושבת שזאת פנייה שראוי להתחיל בה.
עדי קול: ראוי מאד.
<ביריה גרנות: שמי ביריה גרנות, אני נציבת תלונות הציבור בעיריית הרצליה, פניות ותלונות הציבור.
<ביריה גרנות: אני גם יושבת ראש איגוד נציבי פניות הציבור בשלטון המקומי.
<ביריה גרנות: אני משנת 2000 בתפקיד.
<ביריה גרנות: אני ארצה אחר כך לדבר על הדברים שקודם העלית כי יש לי הרבה מה להגיד - -
עדי קול: אני יודעת, גם קראתי את כל מה שכתבת כולל כל הנושא של שיתוף ציבור אבל לא עכשיו.
עדי קול: עכשיו אנחנו מבקשים לשמוע פנייה משמעותית.
<ביריה גרנות: אני אגיד את זה מאד בקצרה - -
עדי קול: אבל לא עכשיו.
עדי קול: עכשיו פנייה משמעותית.
<ביריה גרנות: אני רואה את התפקיד שלנו קודם כל, כדי לייצג את הציבור.
<ביריה גרנות: חלק גדול מהעבודה שלנו זה באמת פניות ולא תלונות, בעיקר בתחום חובות ארנונה, קשיים, עניינים, התייחסות המערכת אלינו.
<ביריה גרנות: יש לי קשיש אחד ששילם היטלים כשהוא מכר בית, איזה 80 אלף שקל, ובא אחרי שנה וחצי.
<ביריה גרנות: שנה וחצי הוא הסתובב עם בטן כואבת, הוא חושב שהוא לא היה צריך לשלם, זה הזיק לו כלכלית אבל הוא איך שהוא הסתדר.
<ביריה גרנות: הלכתי, בדקתי, ארכיונים, 40 שנה וכולי, הוא קיבל 60 אלף חזרה והוא נחרת בזיכרוני.
<ביריה גרנות: דבר שני, זה שמצאתי תלונה שיש קיפוח לנשים.
<ביריה גרנות: היה קיפוח לנשים בארנונה, במתן הנחה בארנונה.
<ביריה גרנות: מסתבר, שנשים בהרצליה, כי מצב הארנונה שונה קצת ממקום למקום.
<ביריה גרנות: היה כתוב בצו הארנונה שאישה שמתגוררת בגפה, בגיל 62 יכולה לקבל הנחה אבל לא אם היא נשואה עם בן זוג.
<ביריה גרנות: ואז באתי לראש העירייה שלי, לשעבר, שלקחתם לי אותה - -
עדי קול: אנחנו לא נחזיר.
<דוד רגב: צהרים טובים.
<דוד רגב: שמי דוד רגב ואני נציב פניות הציבור של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
<דוד רגב: הפניה שנחרתה אצלי היא בעיקר בגלל התוצאה שלה, כי היא היתה תוצאה ייחודית.
<דוד רגב: מדובר במקרה של בחורה צעירה ששלחה מכתב לתחנת רדיו מקומית, לתכנית של ורדה רזיאל, ששם היא סיפרה על זה שהיא היתה קורבן לתקיפה מינית מצד ידיד שלה.
<דוד רגב: ורדה רזיאל, שהתפקיד שלה במסגרת תכנית הרדיו הוא לייעץ, לתת ייעוץ מה עושים, במקום לחבק אותה ולומר מילים טובות היא תקפה אותה ואמרה: מאיפה את יודעת שזו היתה תקיפה מינית, הוא ידיד שלך.
<דוד רגב: למה אתם עושים סיפור מכל דבר?
<דוד רגב: ממש היתה התקפה מילולית קשה על אותה צעירה.
<דוד רגב: כתוצאה מכך, קיבלנו משהו כמו 80 תלונות של ארגונים של נשים ושל ארגונים של מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, ואני חשבתי שהמקום להתנצלות של ורדה רזיאל, צריך משהוא שהוא מעבר לזה.
<דוד רגב: יזמתי מהלך שבמסגרתו חיברתי בין מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית לתחנת הרדיו, והתוצאה של המפגש הזה היתה שעת שידורים מיוחדת שיועדה לנשים נפגעות תקיפה מינית.
<דוד רגב: אני חושב שזה גם החוט המוליך, שלפעמים התוצאות צריכות להיות הרבה יותר מאשר התנצלות או איזה שהוא פתרון מסוג פשוט יותר.
עדי קול: חשיבה יצירתית ומקורית.
עדי קול: אני רואה את זה בהרבה פניות, ובניגוד למשרדים אחרים, אתם מצליחים להפעיל את היצירתיות ולחשוב אחרת ולמצוא את המקומות כן לתת תשובה, למרות שהתשובה הרשמית יכולה להיות: קיבלנו את.... ולהמשיך הלאה.
עדי קול: זה באמת מהמקומות הנדירים האלה שלא רואים, אני צריכה לשים את זה על השולחן, וזה מאד משמח.
<שרה זילברשטיין-היפש: שמי שרה זילברשטיין, אני מהמשרד לאזרחים ותיקים.
<שרה זילברשטיין-היפש: אנחנו משרתים מתוך 850 אלף אזרחים ותיקים, הגיעו למוקד שלנו כ-300 אלף.
<שרה זילברשטיין-היפש: יש לנו הרבה מאד פניות קשות אבל אני דווקא רוצה לספר לכם על פניה של אישה מרותקת.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני לא יודעת כמה מכם מכירים את רחוב בלוך בתל אביב.
<שרה זילברשטיין-היפש: אישה שמרותקת לביתה פנתה לעירייה שיורידו לה איזה עץ כי זה התענוג שלה כל יום, היא משקיפה לרחוב.
<שרה זילברשטיין-היפש: כמובן שהעירייה לא נענתה כי אזרח ותיק פונה, אז מה זה משנה.
<שרה זילברשטיין-היפש: אנחנו, כמובן, פנינו ותוך יומיים גזמו לה את העץ.
<שרה זילברשטיין-היפש: לפעמים הדברים הקטנים...
<שרה זילברשטיין-היפש: לעומת זאת, לפני שנתיים, ובזה אני רוצה להתייחס גם לתפקיד הוועדה.
<שרה זילברשטיין-היפש: לפני שנתיים, באוגוסט, אני לא יודעת אם חלקכם זוכרים, היתה תופעה חמורה ביותר של ניתוקי מים לאזרחים ותיקים.
<שרה זילברשטיין-היפש: ואז, תשמעו, חשבנו שאנחנו מתפוצצים.
<שרה זילברשטיין-היפש: זה דבר היה דבר בלתי אנושי לחלוטין.
<שרה זילברשטיין-היפש: אנשים שהיו גרים בקומה שלישית ללא מעלית, באמצע אוגוסט ללא מים, בלי עזרה של כל מיני אנשים שיכולים להביא להם מים לקומה שלישית.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני פה מחברת את שני הדברים כי פנינו לוועדה לפניות הציבור ואז, באמצעות הוועדה, עשינו עבודה משולבת ומהר מאד אותם אנשים שניתקו להם את המים, הם בהחלט קיבלו את המים בחזרה.
<שרה זילברשטיין-היפש: אגב, אני רוצה להגיד לכם שלפעמים זה היה על חוב של 300 שקל ולא אלפי שקלים.
<שרה זילברשטיין-היפש: אז אני פשוט רציתי להגיד את שני הדברים וכמובן, הקשר לוועדה לפניות הציבור, שאני בטוחה שכמו שנעזרנו בעבר, נמשיך להיעזר גם בעתיד.
<שרה זילברשטיין-היפש: יש דברים שבאמת אנחנו לא מסוגלים לבד לטפל בהם.
עדי קול: שיתוף הפעולה שדיברנו עליו קודם.
<טלי בוהדנה: שמי טלי בוהדנה, ואני המבקרת הפנימית ומנהלת אגף הביקורת הפנימית ופניות הציבור, למרות שאנחנו אמורים לעסוק בתלונות הציבור במשרד לקליטת העלייה.
<טלי בוהדנה: אני, למעשה, איזה שהוא משפך.
<טלי בוהדנה: אנחנו מקבלים את הפניות במיילים ואנחנו מסננים, אם זה פנייה לקבלת מידע מעבירים הלאה, ואם זה תלונה, אנחנו משאירים אצלנו.
<טלי בוהדנה: ובין היתר, אם זה פניות קטנות, אנחנו עונים במידית כדי שלא תיווצר בירוקרטיה.
<טלי בוהדנה: דווקא רציתי להציג תלונה, פנייה שהגיעה במייל.
<טלי בוהדנה: אני חושבת שרובנו נתקלים לפעמים בפניות שלא קשורות למשרד שלנו.
<טלי בוהדנה: זו פנייה שהגיע לאחת מהעובדות שלי, שאחריות על הפניות במיילים.
<טלי בוהדנה: היא הגיעה מתלמידי שכבה מסוימת בעיר מסוימת.
<טלי בוהדנה: הם מסרו כמה שבן השכבה שלהם לא יודע מה לעשות, הוא הבין שאבא שלו בחיים ושהוא נמצא באתיופיה, והם מאד רצו לסייע לו.
<טלי בוהדנה: על פניו את אומרת: זה לא אנחנו, זה הסוכנות היהודית, אנחנו לא מתעסקים בזה.
<טלי בוהדנה: אנחנו, לרוב, גם מקבלים הרבה פניות בנושא של דיור ומה לעשות?
<טלי בוהדנה: יש רשימת ממתינים ארוכה והתשובות הן לפעמים, כמו שאמרת: קיבלנו את פנייתך, אתה ממתין.
<טלי בוהדנה: ומה לעשות?
<טלי בוהדנה: לא ניתן למישהו שהוא לא בתור.
<טלי בוהדנה: פה באמת הרימה את הכפפה אותה עובדת.
<טלי בוהדנה: היא יצרה קשר עם הסוכנות היהודית, היא לא אמרה לו: תעבור הלאה.
<טלי בוהדנה: ביחד עם מעקב צמוד הם איתרו את האב שנמצא באתיופיה והעבירו את הטיפול לסוכנות היהודית.
<טלי בוהדנה: אני חושבת שהדבר הזה היה מאד מרגש.
<טלי בוהדנה: זה היה בהחלט "הגדלת ראש" של אותה עובדת.
<טלי בוהדנה: היא כולה התרגשה ובכתה.
<טלי בוהדנה: אלה הרגעים המרגשים של כל עובד שיושב עם המחשב הרבה שעות.
<טלי בוהדנה: אני חושבת שפה ניכרים האנשים והעשייה של האנשים מאחורי המחשב.
<טלי בוהדנה: יש פה הרבה לב, הרבה נשמה.