GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<קרן לי קופלר: אני מכירה שלוש דיאטניות במרפאת בן גוריון, מקסימות ונהדרות, אבל הן לא מתמחות בהפרעות אכילה.
<קרן לי קופלר: באיזשהו שלב אמרו לי שהן לא יכולות לעשות כלום.
<קרן לי קופלר: הגעתי גם לטיפולים.
<קרן לי קופלר: גם האשפוזים, לא בהדסה אלא בתל השומר, מוגבלים בזמן.
<קרן לי קופלר: זה נורא קשה להחלים תוך כמה חודשים, במיוחד אם נורא מהר מגיעים למשקל כזה.
<קרן לי קופלר: זה נורא קשה.
<קרן לי קופלר: אני כן אגיד שברור שצריך רצון ושיתוף פעולה, ואני הייתי חולה קשה מאוד, אני מעידה על עצמי ויעידו גם אחרים, אבל גם כשרוצים מאוד, צריך המון המון עזרה.
<קרן לי קופלר: אני סיימתי לפני שבוע את הבית השיקומי והיום אני בדיור מוגן.
<קרן לי קופלר: אני לומדת, אני עובדת, אני מתנהלת, אני מתפקדת אבל אני עוד לא בריאה.
<קרן לי קופלר: עוד מעט נגמרת השנה של הטיפול שלי ברמב"ם ואני בסוג של פחד כי כמו שאתה אומר, בזמן שאני צריכה לסיים יגיע מטופל או מטופלת שסביר להניח שמצבם יהיה חמור משלי ואז אני אצטרך כנראה לסיים את הטיפול.
<קרן לי קופלר: כלכלית אני לא יכולה לעמוד בטיפול פרטי.
<קרן לי קופלר: לא יכולה.
<קרן לי קופלר: אני כבר לא במימון של ההורים שלי ומדובר בשנים של מימונים פרטיים שזה המון כסף.
<קרן לי קופלר: הפחד שלי הוא מה יקרה כי אני עוד לא בריאה ואני חושבת על עד שאני אמצא טיפול, להחליף מטפל, להיות בלי מסגרת.
<קרן לי קופלר: אני שמחה שאין היום המתנה כל כך ארוכה לאשפוז, אבל אני לא רוצה להיתקל בזה בעצמי ולא רוצה לחכות גם לא את הזמן הקצר הזה.
<קרן לי קופלר: סדר העדיפויות הזה, אני יכולה להבין אותו כלכלית אבל קשה לי לקבל את זה.
<קרן לי קופלר: מאוד קשה לי לקבל את זה.
<קרן לי קופלר: זה קצת מטריד אותי.
<קרן לי קופלר: בעוד שבוע-שבועיים יכולים להגיד לי במרפאת רמב"ם שזהו.
<קרן לי קופלר: גם לא תמיד תוך שנה-שנתיים אפשר לעשות שינוי אחרי 15 שנים של המחלה.
<קרן לי קופלר: סביר להניח שאני אצטרך עוד איזשהו ליווי שעם הזמן אני מאחלת לעצמי שילך ויפחת.
<קרן לי קופלר: זה כלכלי.
<קרן לי קופלר: אני מקבלת קצבה מביטוח לאומי ומשלמים לי היום את שכר הלימוד וחברה שלי שאלה אותי למה ולמה אני צריכה את זה.
<קרן לי קופלר: אמרתי לה כי היום ישקיעו בי הרבה בתקופה קטנה כדי שבטווח הארוך לא יצטרכו לממן אותי.
<קרן לי קופלר: זאת הראייה שלי.
<קרן לי קופלר: כך אני רואה את הדברים.
<שי שופטי: אני רוצה להעלות שני נושאים נפרדים.
<שי שופטי: רציתי לנקוב במספרים.
<שי שופטי: אני כיום מטופלת בטיפול במכון, אבל לצורך העניין זה כבר הפך להיות תכנית פרטית כי את השנה המסובסדת שלי סיימתי.
<שי שופטי: אני משלמת מכיסי קרוב לאלפיים שקלים בחודש וזה המון כסף.
<שי שופטי: זה הטיפול הפרטי הכי זול שקיים היום בשוק.
<שי שופטי: אבא שלי שחולה קרוב לעשרים שנים במיאלו סיברוזיס, מי שמכיר את המחלה, אף אחד בתום השנה הראשונה למחלה שלו לא אמר לו שנגמר הכסף לטפל בך.
<שי שופטי: עשרים שנים הוא היה מטופל בתל השומר ועשרים שנים דאגו לו.
<שי שופטי: אני לא חושבת שזה הוגן והגיוני שאני אצטרך לשלם סכומי עתק כאלה לאורך שנים.
<שי שופטי: דבר נוסף שרציתי לומר הוא בנוגע למחלה, בנוגע לסינדרום ששריל הפנתה את תשומת לבי אליו.
<שי שופטי: כשאני הייתי בתל השומר – אני חוזרת קצת מהציבורי לאישי – היו לי אבנים בכיס מרה מספר ימים לפני ששחררו אותי.
<שי שופטי: הקאתי במחלקה והצוות כתב שזה פסיכוסומטי.
<שי שופטי: אני ביקשתי לעבור בדיקות פיזיות אבל הרופאה שטיפלה בי סירבה להעביר אותי את הבדיקות האלה ובעצם השתחררתי מהאשפוז בטרם עת בטענה שאני שמקיאה בכוונה.
<שי שופטי: יש לי את כל האישורים הרפואיים שמוכיחים שאבנים בכיס המרה, אחד הסימפטומים שלהם הוא בחילות והקאות.
<שי שופטי: אם כן, אין שום בעיה, לצורך העניין אם כרגע הייתי במצב של אשפוז, הייתי מוכנה להתאשפז במחלקה הפסיכיאטרית והשאלה היא אם יש לה את הכלים לטפל גם בהפרעת אכילה, ושנית, אם אני מתאשפזת במחלקה להפרעות אכילה, איך יכול להיות שעם אחוז כזה גבוה של קומורבידיות בין המחלה, איך יכול להיות שרוב הבנות שיש להם קומורבידיות משוחררות על בסיס התקפי חרדה, אובדנות?
<שי שופטי: איך יכול להיות שאין במרפאה להפרעות אכילה כלים להתמודד עם הקומורבידיות הזאת?
<שי שופטי: זה משהו שאני לא מבינה אותו.
<שי שופטי: בנוסף לזה הרבה פעמים יש תחושה של סלקציה של חולים.
<שי שופטי: חולות מסוימות כן מקיאות במחלקה וממשיכים את האשפוז שלהן ואוכפים את ההתנהגות שלהן באמצעים מסוימים, אם זה להגביר שמירה וכיוצא בזה, ואילו חולות אחרות נזרקות מהמחלקה.
<שי שופטי: מדובר בהרבה מחקרים על כך שאחד הסימפטומים של הפרעות אכילה זה באמת חוסר היכולת לשתף פעולה בטיפול.
<שי שופטי: כל בחורה שקצת חוששת מהטיפול ובאיזושהי דרך לא דרך מביעה את החרדות שלה מהטיפול, אם היא נזרקת מהטיפול אנחנו בעצם מפספסים את המקרים שצריכים הכי הרבה עזרה.
<שי שופטי: אני חושבת שגם זאת איזושהי סוגיה שצריך לדון בה גם בפורום הרפואי ולא בהכרח בכנסת.
<גדי לובין: בעיקר בפורום הרפואי.
<רוני גמזו: זה נדון מדי יום.
עדי קול: אנחנו לא אנשי מקצוע, אבל זה נושא שעלה וחזר על עצמו כאשר כל אחד מהפונים דיבר על כך שהרבה פעמים אומרים להם שיש חוסר שיתוף פעולה טיפולי, שזה אחד המאפיינים של המחלה.
עדי קול: אני מבינה שזה טריקי להבין מתי צריך להגיד שאת לא משתפת פעולה ומתי זה חלק מהמחלה, אבל זה עלה על ידי כולם כזעקה.
עדי קול: שי, יש לך עוד נקודה כי אני רוצה לאפשר גם לאחרים להתייחס?
<שי שופטי: לא.
<שי שופטי: זהו.
<שי שופטי: אני אשמח לקבל תשובות גם על הנקודה הזאת.
עדי קול: אנחנו נקבל כאן תשובות לכל.
<שריל סיטמן: אני רוצה לקחת את הדיון לכיוון אחר.
<שריל סיטמן: המספרים האלה לא מעניינים אותי, הם לא עוזרים לי והם לא עוזרים לאף אחד.
<שריל סיטמן: אני מבינה שזאת תוספת ואני מודה בזה.
<שריל סיטמן: יש עדיין את הבעיה של הטיפול המערכתי.
<שריל סיטמן: אני חושבת שנציג קופת חולים כללית דיבר על זה בישיבת הוועדה הקודמת שהתקיימה בחודש מאי.
<שריל סיטמן: כמו שאמרה שי, זה מאוד קשה להבין למה יש מחלות כמו הפרעות אכילה – ואני לא יודעת אם יש עוד – וזה שונה.
עדי קול: יש לנו מעט זמן ואנחנו רוצים הרבה תשובות.
עדי קול: אני מבקשת לומר רק דברים חדשים – לא דברים שכבר נאמרו - כדי שיוכו להתייחס אליהם.
עדי קול: יש לך נושא חדש שעדיין לא עלה?
<שריל סיטמן: אני רוצה להבין למה בהפרעות אכילה זה שונה.
עדי קול: זאת שאלה שנשאלה על ידי שי ואנחנו ניתן לה את התשובה.
<קרן לי קופלר: מדברים כאן על טיפול מרפאתי ועל אשפוז.
<קרן לי קופלר: אם את לא במצב של אשפוז וגם לא במצב של טיפול מרפאתי, מה האופציה.
עדי קול: גם אני רציתי לשאול.
<קרן לי קופלר: אשפוז יום למשל, אין דבר כזה למבוגרים.
עדי קול: עכשיו יש.
<אלה פז: דיברנו על כך שמחכים לאשפוז זמן רב, אבל לדעתי יש עוד בעיה גם באשפוז עצמו.
<אלה פז: בגלל הלחץ של הכניסות לאשפוז, מנסים לסיים את האשפוז כמה שיותר מהר.
<אלה פז: תגיע למשקל תקין וצא אפילו באותו יום.
<אלה פז: לי ספציפית נתנו תאריך שחרור לפני שהגעתי למשקל תקין.
<אלה פז: בדרך כלל מי שמגיע בתת משקל, מגיע למשקל תקין ואז הוא הולך.
<אלה פז: לדעתי מאוד מאוד חשוב הקטע של התייצבות על המשקל הזה, לקלוט שהגעת אליו כי מגיעים לשם מאוד מהר.
<אלה פז: גם התהליך עצמו בתוך האשפוז הוא חשוב מאוד.
<אלה פז: נושא שהעליתם שאותי הוא מאוד מפחיד הוא התקשורת ובתי הספר, האם לפרסם את זה כדי שכולם יראו והאם זה מהווה טריגר.
<אלה פז: לדעתי יש בזה הרבה חשיבות אבל זה גם מאוד מסוכן.
<אלה פז: לדעתי זה יכול להיות טריגר מאוד גדול וצריך לעשות את זה בזהירות כי זה מאוד מפחיד.
<אלה פז: גם בנושא הצבא.
<אלה פז: באיזשהו מקום צריך להעלות שם את המודעות כי אתה הולך לצו ראשון בגיל 16 וחצי, 17, ומתגייס בגיל 18 כאשר מאז הצו הראשון עד הגיוס עבר זמן רב.
<אלה פז: אני ספציפית התגייסתי ללוחמות בתת משקל שזה מאוד מגוחך ולא הייתה כל התייחסות.
<אלה פז: מסביב היו דיבורים והומור על כך שאני קטנה ושאלו אותי מה את עושה כאן ואיך הגעת לכאן, אבל מעבר לכך שום מפקד לא עשה עם זה שום דבר.
עדי קול: הצבא הוא נושא רגיש ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מתמודדים.
<אלה פז: נתנו לי להחזיק משקלים מאוד מאוד כבדים והגעתי בתת משקל שזה אבסורד ומגוחך.
עדי קול: מסכימה.
<חניתה אטון: אני יכולה לדבר עם כל בן אדם כאן והייתי גם שמחה להיפגש ולדבר עם כל בן אדם כאן.
<חניתה אטון: תודה לאל אני כבר עשרים שנים לא בולמית אבל הייתי 11 שנים מחיי.
<חניתה אטון: אפשר לצאת מזה אבל זה ממש לא פשוט.
<חניתה אטון: אני רוצה להעלות לתשומת הלב נושא שלא שמעתי אותו כאן.
<חניתה אטון: אני לא רוצה להיכנס להגדרות מדויקות, אבל צריך לחשוב איך לטפל בתופעה בצורה של התייחסות אליה כאל התמכרות.
<חניתה אטון: אז אנחנו לא במצב של הוא כן רוצה או לא רוצה.
<חניתה אטון: התמכרות, יש לה כללים אחרים.
<חניתה אטון: נכון שזה יושב על איזושהי הפרעה וכל אחד יש לו את הסיפור שלו, נכון שצריך גם פסיכיאטרים וגם פסיכולוגים, צריך לעבוד ביחד, נכון שזה יושב גם על תופעה תרבותית ולכן זה הולך וגובר.
<חניתה אטון: זאת תופעה תרבותית.
<חניתה אטון: עדי ברקן, אתה זוכר אותי?
<חניתה אטון: דיברנו.
<עדי ברקן: בטח.
<חניתה אטון: האנושות יצרה פלונטר.
<חניתה אטון: הבנות משלמות על כך בגופן.
<חניתה אטון: זאת קריאה לעזרה.
<חניתה אטון: אני מנהלת פורום בולמיה וזה יצא לי בטעות כי לא התכוונתי לכך.
<חניתה אטון: יום יום אני מקבלת פניות חדשות מבנים יקרים ומבנות יקרות ומאימהות חסרות אונים ומילדים של בולמיות ומהחבר שלהן, ואין לי מה להגיד להם.
<חניתה אטון: עם כל הכבוד, עשיתם עבודה נהדרת אבל צריך לסגור את זה הרמטית, להעלות על התדר הנכון.
<חניתה אטון: זה צריך להיות בולמיה לפחות, עם כל הכבוד לאנורקסיה שאני לא מבינה איך אפשר לא לאכול, אבל זה צריך להיות מקום כמו בטי פורד באמריקה, זה צריך להיות מקום מבודד, מקום אין גישה לשירותים, יש התייחסות ספציפית, יש תהליך.
<חניתה אטון: אני חושבת שלא צריך שנה.
<חניתה אטון: אפשר בשישה שבועות שכוללים גם פסיכו, תזונה, אהבה, אמון ודיוק, אפשר לשחרר את הבנות אם הן שישה שבועות יושבות במקום.
<חניתה אטון: אני לא אלאה אתכם בסיפורים על מה קורה שם כל שבוע, אבל זה צריך לכלול את הכול.
<חניתה אטון: צריך לשבת על תדר ובנות, אתן לא אשמות.
<חניתה אטון: בגדול לא אשמות.
<חניתה אטון: ברגע שנוציא את זה ונתחיל לדבר אל האנשים בשפה הנכונה והסטיגמה לא תהיה בושה אלא מה עוד ציפיתם מילדות אינטליגנטיות ב-2013, אז אפשר יהיה להוציא את האנשים מהחורים, יהיה לכם תור גדול מאוד של בנים, אני מצטערת, ואני בכלל לא בטוחה שזה צריך להיות בבתי החולים כי זה חלק מהסטיגמה.
<חניתה אטון: זה צריך מקום אליו היא נוסעת לשישה שבועות, מקום כמו מכון בטי פורד.
עדי קול: הלוואי עלינו.
<עינת צוברי: אני דוקטור עינת צוברי ואני אחראית על המרפאה להפרעות אכילה בנוטרים, שהיא שלוחה של שלוותה בקהילה, משירותי בריאות כללית.
<עינת צוברי: יש לי כמה כובעים אבל הרמתי את היד שלי כשהזכירו את הצבא.
<עינת צוברי: ב-15 השנים האחרונות אני גם מרכזת תכנית להכשרת מטפלים בהפרעות אכילה בבר אילן שמלבד רמב"ם בעצם מאגד גם קורס וגם פרקטיקום של כל המרכזים בארץ ודוקטור גור הוא אחד מהם.
עדי קול: אליך אנחנו רוצים לשלוח את רופאי המשפחה.
<עינת צוברי: יש לנו פריסה ארצית של פרקטיקנטים.
<עינת צוברי: חוץ מזה, בעקבות דוח מבקר המדינה, אני כבר שנה שנייה עושה מילואים בגילי המופלג ואני חושבת שצה"ל עושה היום עבודה מאוד מאוד יפה.
<עינת צוברי: בשנה שעברה עשינו תכנית של עבודה עם קב"נים, גם בלשכות גיוס, גם בבקו"ם, גם בקורסים השונים וניסינו לחשוב מה עושים בצו ראשון, מה עושים בצו שני.
<עינת צוברי: בנינו שאלונים וממשיכים עם התכנית הזאת.
<עינת צוברי: זאת רק ההתחלה אבל יש הבנה מאוד גדולה שצריך לדעת לאבחן מראש ואחרי שאתה מאבחן, להחליט.
עדי קול: הנושא של גברים נמצא כל הזמן כחלק מהשיח?
<עינת צוברי: בוודאי ובוודאי, כי גברים נמצאים בתת אבחון.
<עינת צוברי: ברור שגברים נמצאים בתת אבחון.
<עינת צוברי: אני רוצה לומר שני דברים.
<עינת צוברי: אני אמנם באה ממרפאה אבל אני מאוד מסכימה גם עם דוקטור בר-אל וגם עם מישהי שישבה שם ואנחנו הגשנו לדוקטור גדי לובין באוגוסט מטעם העמותה מסמך בנושא.
<עינת צוברי: אין מרפאה בלי טיפול יום.
<עינת צוברי: למרות שאני עומדת בראש מרפאה כבר 21 שנים, מ-1992, כשעוד לא היה כלום בארץ, אני אומרת שוב שאם שלא יהיה לנו טיפול יום, אין לנו קיום כי קרן שהתחילה אצלנו לפני שבע או שמונה שנים, לו היה לנו טיפול יום, אולי הכול היה נראה אחרת.
<עינת צוברי: יש מצב של דה-קומפנסציה וגם לפני אשפוז וגם אחרי אשפוז ובעיני זה חייב להיות.
<עינת צוברי: זאת בכלל לא שאלה.
<עינת צוברי: אם חושבים, צריך לחשוב מבנית.
<עינת צוברי: או שיש רצף לאורך כל הדרך, או שיש מרפאות בקהילה שחייבות שיהיה להן טיפול יום.
<עינת צוברי: כשאני מדברת על טיפול יום, אני לא מדברת על קפיצה של שלוש פעמים בשבוע של מטופל שמגיע לשעה-שעתיים בכל אחד מימי השבוע אלא טיפול יום שהוא מלא, שהוא נותן מהבוקר ועד הערב, כמו שדיברתי עם דוקטור גור שכרגע התחילו לעשות אצלו.
<עינת צוברי: אני מקווה ששם יהיה החזון.
<עדי ברקן: אני אתייחס קודם כל לצבא.
<עדי ברקן: אצלנו בעמותה – המרכז הישראלי לשינויי הרגלי אכילה - יש 147 נערות ונשים, מתוכן 24 חיילות.
<עדי ברקן: רק אחת מהן זכתה לטיפול.
<עדי ברקן: אני חושב שאם היה אפשר לשים תזונאית בצו הראשון או השני, שיש לה נגיעה חזקה להפרעות אכילה, היא תדע לזהות כבר בשפת הגוף כשהבחורה נכנסת.
<עדי ברקן: אף אחת היום במסגרת הצבאית, מי שלא מתמוטטת, לא מקבלת שום עזרה.
<עדי ברקן: ראשית, יש בושה, שנית, לקבל קב"ן היום זה סיפור, ושלישית, גם ההורים לא רוצים שזה יירשם באיזה תיק פסיכיאטרי.
<עדי ברקן: אני רוצה לדבר אתכם על הגילאים.
<עדי ברקן: הידעתם שגיל ארבע-חמש היום הוא בעלייה מתמדת?
<עדי ברקן: עוד לא בדקתי במחלקת ילדים אבל אני מדבר על נתונים.
<עדי ברקן: 5,000 בני נוער.
<עדי ברקן: הרציתי בארבעת החודשים האחרונים ואני אתן לכם את האזורים.
<עדי ברקן: כרמיאל, קריות, רמת השרון, צהלה, דרום תל אביב, יד אליהו, באר שבע וישוב נילי.
<עדי ברקן: 5,000 בני נוער מגיל 13 עד 18.
<עדי ברקן: 63 אחוזים מהם הייתה להם או יש להם איזושהי נגיעה בהפרעות אכילה.
<עדי ברקן: אני לא מדבר על בולמיה, אני לא מדבר על משלשלים, אלא על כך שחמישה ימים הם לא אוכלים כלום אלא שותים רק מים.
<עדי ברקן: יש כאלה ששבעה ימים לועסים, לא משנה מה ולא ניכנס לזה עכשיו.
<עדי ברקן: 22 אחוזים מהבנים חושבים או עושים הפרעות אכילה ואצל בנים זאת הבעיה הכי גדולה.
<עדי ברקן: אני גבר, אני לא רוצה להיות שם.
<עדי ברקן: אני לא רוצה להיות שם.
<עדי ברקן: תקרא לזה מחלת כליות, תקרא לזה סרטן לא עלינו, אבל מה פתאום הפרעות אכילה?
<עדי ברקן: זאת מחלה של כוסיות.
<עדי ברקן: לגבי המדיה, לגבי האופנה.
<עדי ברקן: התעשייה בעולם חולה ולדעתי הגיעה היום לשיא שלה.
<עדי ברקן: נכון לאתמול, אני תכף אעביר לכם צילומים, קמפיינים שיצאו בעוד שלושה חודשים וצולמו בשבוע האחרון.
<עדי ברקן: אני בטוח שאף אחת מהדוגמניות, לא היה לה מחזור בעשר השנים האחרונות ויותר מכך, לגבי הדוגמנים עושים פוטושופ.
<עדי ברקן: לוקחים גבר חתיך עם שרירים בבטן ועושים לון פוטושופ.
<עדי ברקן: לקחנו את הקמפיין האחרון של קסטרו, לקחנו את גל גדות, יפה, מדהימה – לדעתי רזה מדי – ולקחנו את הגבר.
<עדי ברקן: קסטרו הרשה לעצמו לרשום על שלטי החוצות תחת התמונה של הגבר: תמונה זאת מרוטשת על ידי תכנית פוטושופ להצרת היקפים אבל גל גדות נראית כמו שהיא נראית.
<עדי ברקן: אחרי גל גדות יש מאות אלפי עוקבים.
<עדי ברקן: גל גדות, יש לה גם פייסבוק.
<עדי ברקן: ברגע שאנחנו נכנסים לפייסבוק, ולרוב הבנות שלנו אין מה לעשות, הן יושבות בבית וזה מה שהן עושות, הנתונים מטורפים.
<עדי ברקן: בחורות מצולמות עם תפוח ביד ואומרות: אנחנו ממהרות לעבודה, אז נאכל את ארוחת הבוקר בדרך, או שהן אוכלות המבורגר ואומרות: מגיע לנו אחרי שבוע ימים של רעב לאכול גם המבורגר.
<עדי ברקן: 400 אלף עוקבים יש להן בגילאים 13 עד 16.
<עדי ברקן: להגיד לכם את האמת?
<עדי ברקן: פלא שלא כולם בהפרעות אכילה.
<עדי ברקן: היום המדד לגבי מי אתה ומה אתה, זה הנראות.
<עדי ברקן: מי שקובע את הנראות, אלה הם מעצבי האופנה.
<עדי ברקן: כל עוד מעצבי האופנה יעשו מה שבא להם עם הפנטזיות המיניות, זה מה שיהיה.
<עדי ברקן: עבורם אישה מגיעה במידה אחת, אין דבר כזה שנקרא גנטיקה, אין דבר כזה שנקרא טליה.
עדי קול: אני עוצרת אותך כיוון שכולנו שותפים לדעה הזאת ואנחנו רוצים להתקדם קדימה.
<קריאה: לא, אני לא מסכימה.
<קריאה: אני ממש לא מסכימה.
<שריל סיטמן: גם אני לא.
עדי קול: אני לא רוצה להיכנס לנושא החברתי.
עדי קול: אני חושבת שכולם חושבים שיש מורכבות.
עדי קול: יש כאן גורמי מקצוע.
<עדי ברקן: יש לי פתרון לכסף.
<שריל סיטמן: המחקרים החדשים ביותר אומרים שזה לא כל כך רלוונטי כמו שאתה מדגיש וזה חבל כי יש דברים הרבה יותר חשובים.
<שריל סיטמן: הטיפול ומה קורה עם הבנות האלה.
<עדי ברקן: את מדברת על הקצה.
<עדי ברקן: אני מדבר על מאות האלפים שאנחנו פוגשים פעמיים בשבוע.
עדי קול: סליחה, אני עוצרת את השיחות הפרטיות.
עדי קול: עוד לא נתתי אפשרות דיבור לרופאים.
עדי קול: עדי, משפט אחד אני נותנת לך.
<עדי צרפתי: אנחנו כל הזמן מדברים כאן על מה קורה כשהמצב הוא ממש חמור ואני רוצה להעלות את המחשבה על מניעה ראשונית, איך אפשר יהיה לעשות את זה.
<עדי צרפתי: זה יכול לחסוך כסף רב.
<עדית סרגוסטי: כמובן כולנו מברכים על התוספת, אבל היא מתבססת על פרמטר אחד שאומר צפי של 3,500 מטופלים, שהוא נראה טיפה בים.
<עדית סרגוסטי: השאלה השנייה היא לגבי הערכה למשך הטיפול שעלתה כאן.
<עדית סרגוסטי: מההיבט הכלכלי לעצור טיפול בטרם עת, ולו רק מההיבט הכלכלי הנקי, זה אבסורד אין כדוגמתו.
<עדית סרגוסטי: כל אחד ואחת מכאן תספר את הסיפור שלה איך עצירה של טיפול בטרם עת עתה למדינה הרבה יותר כסף ממה שהמדינה יכלה להשקיע בהמשך הטיפול.
<עדית סרגוסטי: זאת נקודה אחת בעיקר לגבי הטבלה היפה ועל מה היא מבוססת.
<עדית סרגוסטי: נקודה שנייה היא לגבי ה-קייס מנג'מנט שעדי הזכירה ואני חושבת שזה הכרחי.
<עדית סרגוסטי: דוקטור בר-אל העלה את זה.
<עדית סרגוסטי: רופא משפחה יכול לתת היבט מאוד מסוים אבל חסר מאוד מאוד אותו מישהו שירים את הטלפון למקום אליו הבחור או הבחורה יכולים להיכנס אחרי שהם סיימו את האשפוז.
<עדית סרגוסטי: רופא משפחה לא יעשה את הדברים האלה וזה מאוד חסר.
<עדית סרגוסטי: נקודה שלישית לגבי שיקום.
<עדית סרגוסטי: יש כיום שני בתים שיקומיים ויש צפי להקמה של עוד שניים, אבל עדיין זאת טיפה קטנה בים הענק של הצרכים ואני אשמח לקבל התייחסות לכך.
<עדית סרגוסטי: נקודה אחרונה.
<עדית סרגוסטי: לאורך הדיון עלה כמה פעמים שבתל השומר לא יכולים להוסיף כרגע עוד מיטות מכיוון שעומדים לעבור למחלקה החדשה ושהם לא יכולים להקצות מיטה לגברים וכולי.
<עדית סרגוסטי: אנחנו יודעים על תיירות רפואית שמתקיימת במחלקה להפרעות אכילה בתל השומר ואני אשמח לשמוע התייחסות גם בנושא זה.
<עדית סרגוסטי: אני יודעת שזה מפורסם רשמית ועם השפה הרוסית ששגורה בפי ראיתי את זה באתר שמתייחס לתיירות רפואית ופונה לדוברי רוסית.
<עדית סרגוסטי: אני אשמח לשמוע מה עמדת המשרד בעניין הזה.
עדי קול: מהרופאים, יש עוד מישהו שרוצה להוסיף?
<ליביו סיגלר: אני מייצג את מכבי שירותי בריאות.
<ליביו סיגלר: בהזדמנות זאת אני רוצה להודות גם למנכ"ל וגם לדוקטור לובין ודוקטור ברש ויתר נציגי המשרד על שהרימו את הכפפה שאני חושב שכל הקופות הרימו וגם אחרים כאן, שצריך לעשות תקצוב דיפרנציאלי להפרעות אכילה.
<ליביו סיגלר: באמת כל הכבוד.
<ליביו סיגלר: אני מקווה שזה באמת יעבור.
<ליביו סיגלר: לנו זה מאוד מאוד חשוב.
<ליביו סיגלר: תודה רבה לכם.
<ליביו סיגלר: זה מראה שאתם קשובים ופרו-אקטיביים וזה מצוין.
<ליביו סיגלר: נקודה שנייה היא לגבי טיפול יום להפרעות אכילה.
<ליביו סיגלר: כרגע – בקופת חולים מכבי, ואני יודע שגם בקופות אחרות, נערכים – לא בנויים מהתקציבים הנוכחיים לפתח שירותי אשפוז יום בקהילה.
<קריאה: ממילא זה לא יעיל.
<ליביו סיגלר: ולכן זה לא חלק מהתכנית אותה כרגע אנחנו עושים.
<ליביו סיגלר: אני אשמח לשמוע את השותפים שלי מהקופות האחרות, אבל בהחלט זה נדרש והייתי מציע לחשוב על משהו נוסף שהוא לא רק אשפוז יום אלא משהו באמצע, מה שנקרא טיפול אמבולטורי אינטנסיבי שיוכל לכלול נניח שלוש פעמים בשבוע מספר שעות כל פעם, שזאת לפעמים אופציה שלא מחליפה את אשפוז היום אבל יכולה להיות מדרגה מאשפוז יום אל הטיפול האמבולטורי השלם.
<איתן גור: המצב השתנה וחייבים להכיר תודה לכל הצוות שדחף את כל העסק הזה מהפנייה הראשונית של משפחת חבשוש, נדמה לי ב-2007.
<איתן גור: בשנתיים האחרונות, כבר בזמן כהונתו של סגן השר ליצמן – חשוב גם לתת לו את הקרדיט שלו – רוני וגדי דחפו מאוד את עניין הפרעות האכילה ושינו את המפה.
<איתן גור: אני מתייחס רק לעניינים של מבוגרים כי אין לי שום ידיעה על מה שקורה בקרב הילדים, אבל כרגע מספר המיטות שמתוכננות ממרץ 2014 לדעתי עונה על הצרכים של המדינה.
<איתן גור: ארבעים מיטות, מספר שלדעתי עונה על הצרכים של אשפוז במדינה.
<איתן גור: לא צריך להוסיף מעבר לזה מיטות אשפוז מלאות.
<איתן גור: צריך אולי להוסיף עמדות טיפול יום ואת זה באמת כדאי לתת בפריפריה כי במרכז יש הרבה, אבל מיטות אשפוז לכשעצמן – לדעתי אין צורך.
<שריל סיטמן: כמה יש במרכז?
<איתן גור: טיפול יום?
<איתן גור: יש שלושים מיטות.
<איתן גור: טיפול יום במרכז.
<שריל סיטמן: חלקן הן לא טיפול יום.
<איתן גור: הדבר שמטריד אותי יותר מכל זאת באמת הרפורמה.
<איתן גור: מדברים כאן על תמחור של מנוי, לא הצלחתי להבין לגמרי את מה שהסברתם על מחיר המנוי כי למיטב ידיעתי היום הוא עומד על 1,700 שקלים.
<איתן גור: עד כמה שאני מבין את המהות של הרפורמה, אף אחד לא יכריח את קופות החולים להשתמש בשיטת המנויים והן יוכלו לעשות ככל העולה על דעתן מבחינת קניית השירותים מהמרכזים השונים.
<איתן גור: לכן אני בכלל לא בטוח שיש לנו איזה מענה לרפורמה.
<איתן גור: ביום שתתחיל הרפורמה, לדעתי סביר מאוד להניח שקופות החולים יאמרו למקום כמו המרפאה בתל השומר שהן לא קונות ממנה שירותים אלא הן מספקות שירותים בעצמן ובעניין הזה נגמרה כל מסגרת המרפאה בתל השומר או במקומות אחרים.
<איתן גור: לצורך זה אני חושב שמשרד הבריאות – וזה לענות על השאלה שלך שריל מה זה טיפול יום, מה צריך לתת בטיפול יום – כרגולטור צריך לקבוע מהי החבילה הטיפולית בטיפול יום במרפאה ומהו הסף ממנו חייבים לאשפז חולה.
<איתן גור: יש לי חשש מאוד גדול שברגע שהקופות יצטרכו לשלם עבור כל יום אשפוז, יבואו הבקרים שלהן אחרי עשרה ימים ויאמרו שהחולה לא נמצאת במצב קריטי, שחררו אותה והן לא יקנו שירותים במרפאה אלא ייתנו שירותים משל עצמן שלא יענו על הצרכים של החולות האלה.
<איתן גור: מבחינת טיפול יום, כמו שאתם אומרים, יש וריאביליות מאוד גדולה.
<איתן גור: אצלנו טיפול יום, באים ב-8 בבוקר, מקבלים שתי ארוחות, שלושה טיפולים קבוצתיים, טיפולים פרטניים ויכולים להישאר עד 8 בערב.
<איתן גור: במקומות אחרים זה אומר לבוא לשעתיים-שלוש ולקבל קבוצה וטיפול פרטני.
<איתן גור: הרגולטור צריך לקבוע מהי החבילה, מהו הסף ממנו צריך לאפשר אשפוז ולקופה לא יהיה SAY להגיד שהחולה הזאת לא מתאימה לאשפוז וגם ברגע שהיא נכנסת לאשפוז, מהו משך הזמן הסביר כדי לאפשר לה לסיים את הטיפול.
<איתן גור: אני אומר את זה כי עד שנת 1996 בבתי החולים הציבוריים, במחלקות הפסיכיאטריות, היו באים הבקרים של קופות החולים והיו משחררים את החולים לפעמים אחרי יומיים-שלושה וזה מטעמי תקציב, דבר שהוא ברור לגמרי.
עדי קול: גדי, סקירת נקודות שנשמח לקבל עליהן התייחסות.
עדי קול: סוגיה שעלתה על ידי כולם וגם לאורך השיחות שלי היא משך הטיפול.
עדי קול: מה עושים עם השנה הזאת שנגמרה, מה עושים אחריה?
עדי קול: שאלת המספרים ועדית שאלה לגבי הטבלה.
עדי קול: האם אתם חושבים על נושא של טייס אוטומטי?
עדי קול: גידול טבעי, איזה גידול טבעי אתם לוקחים בחשבון אם בכלל?
עדי קול: פתרונות לגברים, מודעות, צבא, תיירות רפואית.
עדי קול: לא הזכרתי את זה אבל זה עלה.
עדי קול: האם כשמגיע חולה מחוץ לארץ ומשלם, יש לו עדיפות על פני החולים מישראל?
<איתן גור: לא על חשבון אף חולה ישראלית.
<קריאה: היא לא מקבלת חדר נפרד?
<איתן גור: לא.
<איתן גור: היא לא מקבלת חדר נפרד.
<איתן גור: ממש לא נכון.
<איתן גור: בעשר השנים שאני נמצא בתל השומר היו שתי חולות שהגיעו מחוץ לארץ והן תמיד היו מעבר לחולות הישראליות ואף פעם לא על חשבון חולה ישראלית.
עדי קול: עובדתית נשמע שיש המתנה של החולות.
<קריאה: החולות הישראליות מחכות בתור חודשים.
<איתן גור: אני אומר עוד פעם.
<איתן גור: המחלקה קלטה חולה מעבר.
<איתן גור: היא שכבה במסדרון.
<קריאה: וגבר אי אפשר?
<איתן גור: קודם כל, צריך לשים את זה בפרופורציה.
<איתן גור: אני אומר עשר שנים, שני אנשים.
<איתן גור: שנית, לגבי חולה שמטופלת, נגיד בחורה שבאה מרוסיה, היא לא מקבלת פסיכותרפיה, היא לא משתתפת בקבוצות כי היא לא יודעת עברית ולכן אני לא צריך להקצות לה אנשי צוות.
<איתן גור: היא באה ומקבלת את המזון שלה.
<איתן גור: זה מה שהיא מקבלת.
<איתן גור: לכן אני לא יכול לקבל חולה בלי לתת לה טיפול פסיכולוגי.
<קריאה: פסיכיאטר רואה אותה?
<קריאה: אחות מטפלת בה?
<קריאה: חצי מצוות המחלקה מטפל בה.
<איתן גור: הוויכוח הזה הוא מיותר.
<איתן גור: חבל.
עדי קול: יש לנו המון שאלות בכל נושא.
עדי קול: אני עוד לא העליתי בכלל נושא שדיברו אתי עליו, על אוביסיטי וטיפול בהפרעות אכילה נוספות.
עדי קול: פנו אלי ויהיו פניות נוספות.
עדי קול: יש המון נושאים אבל בואו ננסה לקבל תשובות על מה שכבר העלינו.
<גדי לובין: הסוגיה של רצף הטיפול, זאת אומרת, הוספה של טיפול יום ואשפוז יום היא סוגיה שאנחנו דנים בה.
<גדי לובין: גם המסמך שדוקטור צוברי העברת אלינו, ישבנו עליו ביחד והוא גם חלק מהחומרים שיועברו לאפיון של המשרד.
<גדי לובין: בוודאי שיש לנו את הרצון לפתוח מסגרות משולבות שנותנות רצף טיפולי מקצה לקצה.
<גדי לובין: יש כאן, בכנות, בעיה מאוד משמעותית של מקורות, של תקצוב, של תקציב ליתר דיוק, וזה נושא לעבודה מאוד חשובה עם הקופות לקראת הרפורמה.
<גדי לובין: בואו נהיה לרגע ציניים ונדבר על שיקולי עלות תועלת של קופות ולא על השאיפה שלהן להיות גוף מקצועי טוב, גוף רפואי מקצועי טוב.
<גדי לובין: המרכיב היקר ביותר – אני מדבר עכשיו על הציר הכלכלי – כמו שכולם יודעים, בסדר גודל יותר מכל שיטת טיפול אחרת, הוא האשפוז.
<גדי לובין: לכן גם לקופות תהיה מוטיבציה לפתח את החלופות ותהיה מוטיבציה לקצר את האשפוז, אבל אך ורק לטובת חלופה שתהיה יעילה ומתאימה יותר.
<גדי לובין: אם היא לא תהיה, אותה בחורה או בחור יחזרו לאשפוז, לאותו דבר יקר לקופות, ואני שוב מדבר על החשיבה הכלכלית ואני נותן לקופות קרדיט שהן חושבות הרבה מעבר לכלכלה וכך אני גם מתרשם מעבודה שלי אתן בהקשרים אחרים בנושא בריאות הנפש.
<גדי לובין: בלי ספק שהרפורמה מייצרת אתגר מאוד גדול ומהווה שינוי מאוד משמעותי.
<גדי לובין: כמו כל שינוי בסדר גודל כזה, יש כאן סיכון ויש כאן סיכוי.
<גדי לובין: כמובן שיש לנו עכשיו שנה לייצר מצב שהסיכוי הוא זה שיתממש ולא הסיכון.
<גדי לובין: בהחלט אני מתרשם שהקרקע בהחלט בשלה, גם מבחינת הקופות, לייצר חלופות יותר נכונות גם ביחס למה שקורה היום.
<גדי לובין: יותר נכונות, הכוונה מדרג שלם של היצע טיפולי ולא רק מרפאה ואשפוז.
עדי קול: הרגולציה שדיברו עליה, כבר נקבעה מה תהיה מידת הרגולציה שלכם?
עדי קול: מה יהיו הכללים?
עדי קול: מה הסף?
עדי קול: מתי נכנסים לאשפוז ולכמה זמן?
עדי קול: זה משהו שכבר כתוב כחלק מהרפורמה?
<גדי לובין: האפיון של המסגרות בוצע.
<גדי לובין: הנושא של הרגולציה, אנחנו נערכים אליו עכשיו.
<גדי לובין: אני לא יכול להגיד לך שהרגולציה, סוג הרגולציה, קרי, הטופס אתו תגיע הבקרית או הבקר הוא זה שכבר מוכן היום אבל האפיון של המסגרות – כן, בהחלט כן.
עדי קול: אני רוצה שיתייחסו גם לשאר הנושאים בהם דיברנו.
<איגור ברש: שתי נקודות.
<איגור ברש: נושא של קומורבידיטי, מאוד חשוב.
<איגור ברש: בכל מקרה כזה שוקלים מה יותר חשוב בנקודת זמן זו, דיכאון או משבר הסתגלותי או הפרעת אכילה או אובדנות.
<איגור ברש: מחלקה פסיכיאטרית רגילה יותר רגילה להתמודד וערוכה להתמודד עם תחלואה פסיכיאטרית כבדה כולל סיכון, כולל אובדנות, מאשר מחלקה להפרעות אכילה.
<איגור ברש: בכל נקודת זמן אם יש גם וגם, שוקלים מה הכי מתאים.
<איגור ברש: עצם העובדה שאדם סובל מהפרעות אכילה, היא לא אומרת שבמצב ספציפי זה הוא חייב להיות במחלקה להפרעות אכילה.
<שי שופטי: אי אפשר להפריד.
עדי קול: זה לא דיאלוג.