GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי קול: הבקשה הגדולה ששמנו על השולחן היא משרד רישוי מלא עם כל השירותים בנצרת, ועל זה אתה חוזר ואומר שאתה לא יכול.
<עוזי יצחקי: אני יכול בתנאים מסוימים.
<עוזי יצחקי: אני אדון על זה עם כבוד ראש העירייה.
דב חנין: או.
דב חנין: קיי, זה כבר משהו.
עדי קול: זה כבר התקדמות.
עדי קול: סניף שמאפשר לצאת לטסטים, עם כל השירותים, כולל הקלדות והחתמות.
עדי קול: אנחנו לומדים על הדברים הללו.
באסל גטאס: והוצאת רישיון ראשוני.
עדי קול: יש היום פתרון בנצרת עילית, אמרת שמדובר בפתרון זמני.
עדי קול: האם אנחנו יכולים לקבל ממך תשובה שבעוד 3 חודשים כאשר הזמניות תעבור ייפתח הסניף הזה בנצרת?
עדי קול: השאלה היא גם על מוקד יציאה לטסטים.
עדי קול: הוא יכול להיות רק אחד או שיכול להיות גם בנצרת עילית וגם בנצרת?
עדי קול: או שזה יוצר בלגן?
<עוזי יצחקי: נבדוק את זה.
עדי קול: כדי למנוע את המאבק הפוליטי פה, שאנחנו מנסים להימנע ממנו על-ידי שאנחנו לא מאפשרים לשמעון גפסו לפתוח את הפה כרגע, בגלל שהוא אמר דברים לא ראויים, אני מזכירה.
<יצחק שדה: אפשר לחבר את שתי הערים ביחד לעיר אחת.
<יצחק שדה: מה הבעיה?
<יצחק שדה: כמו תל-אביב ורמת-גן, או תל-אביב-יפו.
<ראמז ג'ראיסי: אני כבר הצעתי.
חנין זועבי: נצרת היתה אמורה להיות עיר אחת.
עדי קול: אנחנו מבקשים בדיקה לגבי מה שיקרה בעוד 3 חודשים, מקום ליציאה לטסטים עם כל השירותים בנצרת, לא בהכרח על חשבון פגיעה בנצרת עילית, אנחנו רוצים לבדוק אפשרות לשני מקומות, וכמובן רוצים לקבל תשובה לגבי- - -.
<יצחק שדה: אפשר שהטסטים יהיו בנצרת עילית ומשרד הרישוי יהיה בנצרת?
<יצחק שדה: אפשר לחלק בין שני דברים.
<יצחק שדה: לא משנה בכלל אם זה בנצרת או בנצרת עילית.
עדי קול: נשמח לכל פתרון יצירתי.
<אלירן גפסו: אני מבין שערכתם כמה דיונים.
<אלירן גפסו: חשוב לי לציין שבוצעו התאמות בסך 200,000 שקל בתחבורה בשביל המשרד שהיה מתוכנן עוד קודם.
<אלירן גפסו: המשרד שם עבד בצורה נוחה מאוד לטענת כל מי שלקח בו חלק.
<אלירן גפסו: כל תושבי נצרת עילית ותושבי האזור בכלל היו מרוצים.
<אלירן גפסו: דבר שני, אמנם ההעסקה של שתי העובדות בעקבות ההנחיה של משרד הפנים- - -
עדי קול: לא, אתה חוזר אחורה לדברים שאנחנו כבר לא עוסקים בהם.
<אלירן גפסו: אני מבקש רק להגיד שהמשרד עבד 3 שנים וחצי בצורה טובה מאוד.
עדי קול: רק לא שילמתם שכר דירה וכל הדברים האחרים.
<יצחק שדה: למה לא לחזור לאותו מקום?
עדי קול: שמת לב שעכשיו הלכתם 3 חודשים אחורה, לדיון הראשון שלנו?
חנין זועבי: בואו נתקדם.
עדי קול: הלכנו בדיוק כמה חודשים אחורה.
עדי קול: התקדמנו מזמן מאז.
עדי קול: מר עוזי יצחקי, קודם כול אני מודה לך.
באסל גטאס: אמרתם שבפרוטוקול של משרד התחבורה על הביקור בנצרת כתוב שמבחינה תעבורתית יש בעיה.
<עוזי יצחקי: יש חילוקי דעות.
באסל גטאס: האם נתבקשו אנשי נצרת למצוא מקום אחר?
באסל גטאס: אולי יש בנצרת מקום אחר שלא תהיה בו בעיה תעבורתית.
עדי קול: אנחנו נמצא פתרון.
באסל גטאס: אני מרגיש כאילו הסיכום הוא שהמקום הנוכחי יישאר בנצרת עילית.
<ראמז ג'ראיסי: המקום אידיאלי.
<ראמז ג'ראיסי: מקום המוצא לטסטים אידיאלי.
<ראמז ג'ראיסי: כל מי שיושבים כאן יודעים.
עדי קול: מייד נתייחס.
עדי קול: לא משנה לנו איפה הוא יהיה, בנצרת או בנצרת עילית.
עדי קול: אני רק רוצה לדעת, האם אנחנו צריכים לחכות 3 חודשים ולכנס ישיבה כדי לקבל תשובות על מיקום הקבע?
עדי קול: מתי נוכל לקבל תשובה על השאלות שהעלינו?
עדי קול: המנכ"ל התקדם אתנו, הוא באמת מוכן לבחון דברים שהצגנו.
<עוזי יצחקי: נבחן את הדברים, נבחן פתרון קבוע בעניין מוקד יציאה לטסטים, פתרון שיהיה מלא, עם כל ההקלדות ואישורי הכשרות.
<עוזי יצחקי: נבחן את האפשרות שיהיו שני מקומות, למרות שנראה לי שלא אוכל לעמוד בזה מבחינה כספית, בכל זאת אנחנו אחראים על כספים ואתם יודעים שהיום יונח תקציב המדינה ואנחנו מקוצצים באופן משמעותי.
עדי קול: תמיד אפשר באופן לא חוקי ששמעון גפסו יממן את זה.
עדי קול: פשוט הוא אמר בפעם שעברה שיש לו המון-המון כסף, אני מזכירה.
<שמעון גפסו: יש לי המון כסף אבל אמרתי שאני לא מוכן לממן שקל אחד לא חוקי, ומישהו אחר אמר שהוא מוכן.
באסל גטאס: יאיר לפיד אמר היום בוועדת הכספים שמשרד התחבורה מקבל עוד 2 מיליארד שקל.
<עוזי יצחקי: הוא מקבל יותר, הוא מקבל עוד 3 מיליארד שקל, אבל זה לכבישים, רכבות ומערכות הסעה המוניות כולל גם, אנחנו בשלבי תכנון מתקדמים מאוד של רכבת קלה חיפה-נצרת לאורך כביש 79 ובעזרת-השם היא תקום.
דב חנין: בסוף כולם בנצרת ייסעו ברכבת ואף אחד לא ינהג.
<קריאה: תהיה מנהרה מבית-שאן לנצרת.
<עוזי יצחקי: את התקציב הזה הורידו לנו ולכן אני אבדוק את הדברים.
עדי קול: אני רק רוצה להוסיף התחייבות בכתב של שמעון גפסו, ראש עיריית נצרת עילית, שאמר שאם הדירקטוריון במקרה לא יאשר את המקום הנוכחי הוא יקצה מקום באחד המתנ"סים בעיר, מקום שיעבור אישור, כך שלא תיפסק העבודה בתקופה הקרובה, לידיעתכם, זה מאוד-מאוד חשוב.
עדי קול: אנחנו מודים לו, למרות שאנחנו לא מרשים לו לדבר.
עדי קול: .. דבר אחד לא קבענו.
עדי קול: האם אנחנו יכולים לקבוע זמן לדיון נוסף?
עדי קול: אנחנו רוצים זמנים.
<עוזי יצחקי: בחודש הקרוב תהיה לי תשובה.
עדי קול: מצוין, אז אנחנו מחכים.
<יעקב פוני: אני מבקש לפרגן לוועדה.
<יעקב פוני: קודם כול, אני מברך את עוזי יצחקי מנכ"ל משרד התחבורה בתפקידו החדש, שיהיה לך בהצלחה.
<יעקב פוני: היום אני רואה רוח אחרת נושבת, רצון טוב לעזור.
<יעקב פוני: אנחנו לא אנשים פוליטיים בכלל, רוצים ללכת לכיוון הנכון.
<יעקב פוני: כעמותה מקצועית אנחנו באמת רוצים לראות שהכול מסודר והכול עובד.
<יעקב פוני: מדובר כאן ב-500,000 איש, זה שירות לאנשים, וזה שירות נכון, וזה מגיע להם.
<יעקב פוני: בשירות הזה, גם טסטים וגם הקלדות, שהם הדברים המינימליים שביקשו כאן, זה המינימום.
<יעקב פוני: גם לך, ציון מזרחי, שתהיה הצלחה באגף החדש.
<יעקב פוני: אנחנו רוצים באמת לחזק את כולכם.
<יעקב פוני: אני באמת מבקש לצאת לדרך חדשה, גם לנצרת וגם למשרד התחבורה וגם בעיקר ליושבת-ראש הוועדה.
<יעקב פוני: תודה רבה.
עדי קול: אנחנו פותחים את הישיבה של הוועדה לפניות הציבור, בעקבות פנייה של גלעד.
עדי קול: נתחיל בסבב שבו כל אחד יציג את עצמו ותפקידו.
עדי קול: אני עדי קול, יושבת-ראש הוועדה.
<אפרים נגוסה: אני אפרים, תקציבן באגף בכיר לדיור במשרד לקליטת העלייה.
<דוד יאסו: אני דוד יאסו, מנהל אגף קליטת עולי אתיופיה במשרד לקליטת העלייה.
<שרי פייר: ד"ר שרי פייר, מנהלת תחום בכיר לחינוך, המשרד לקליטת עלייה.
<שרה רובינשטיין: אני ד"ר שרה רובינשטיין, מפקחת ארצית על הנחלת הלשון באגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך.
<ברוך תספאי: אני ברוך תספאי, עולה מאתיופיה.
<גלעד מילס: אני גלעד, אני הדרכתי את ברוך בתכנית המפוארת "אוניברסיטה בעם", ועזרתי לו לפנות לפה.
< דינה טורבסקי: דינה טורבסקי, מנהלת תכניות קליטה לצעירים, הסוכנות היהודית.
שמעון סולומון: שמעון סולומון, חבר כנסת מיש עתיד.
<שלומית אבינוח: שלומית, מנהלת הוועדה.
עדי קול: גלעד, אתה רוצה להתחיל?
עדי קול: ברוך?
<גלעד מילס: ברוך עלה לארץ בשנת 1984 במסגרת מבצע משה.
<גלעד מילס: הייתה קליטה לא קלה בכלל, ובמסגרת הקליטה הוא קיבל מעין קורסים בעברית, שהרמה שהגיעו אליה באמצעות הקורסים האלה לא ממש אפשרה לימוד עברית כמו שאנחנו חושבים שראוי.
<גלעד מילס: הרמה אפשרה לכל היותר למצוא עבודת צווארון כחול בסיסית.
<גלעד מילס: קרוא וכתוב עדיין לא מתאפשר.
<גלעד מילס: אחרי שפגשתי את ברוך רצינו לראות איך אפשר לקבל עבורו קורס עברית באולפן ואז גילינו שבעצם אין אפשרות כזאת, מכיוון שאחרי 15 שנה נגמרת הזכאות.
<גלעד מילס: ולכן המליצו לנו ממשרד הקליטה לנסות לפנות באופן פרטי, אמרו שבמחיר לא מאוד גבוה אפשר לקבל נתח מכובד של שיעורים.
<גלעד מילס: הם הפנו אותנו לאולפן בפתח תקווה, ושם אמרה לי המזכירה שאין בעיה, הוא מוזמן לשלם את הסכום ולקבל קורס בעברית, אבל, אני מצטט, היא "מאוד מאוד לא ממליצה, מכיוון שלאורך כל שנותיי באולפן מעולם עולה מאתיופיה לא סיים את הקורס.
<גלעד מילס: הנשירה היא עצומה, ובמקרה הכי טוב, תוך שלושה שיעורים העולה נשר".
<גלעד מילס: לכן היא הפנתה אותי חזרה למשרד הקליטה לדבר עם בחור שאני לא זוכר את שמו - - -
<דוד יאסו: באיזה מרחב?
<גלעד מילס: לדעתי היא הפנתה אותי חזרה למשרד הקליטה בירושלים.
<שרי פייר: עם מי דיברת?
<גלעד מילס: אני לא זוכר את שמו, אני מתנצל.
<גלעד מילס: האמת שזה רשום לי בבית, אבל לא הבאתי את זה.
<גלעד מילס: בכל מקרה, הוא סיפר לי על מוקדי הקליטה – שמוקד הקליטה מאפשר לימודי עברית הרבה יותר מותאמים.
<גלעד מילס: הוא הפנה אותנו למוקד הקליטה בפתח תקווה, שקרוב לקריית אונו, ששם ברוך גר.
<גלעד מילס: ניסינו לברר גם במוקד הקליטה באור יהודה, שהוא עוד יותר קרוב.
<גלעד מילס: במוקד הקליטה בפת תקווה לא הייתה תשובה בכלל - - -
שמעון סולומון: מה זאת אומרת?
שמעון סולומון: לא היה מענה?
<גלעד מילס: כן.
<דוד יאסו: איך הייתה הפנייה, בטלפון או בכתב?
<גלעד מילס: כל מה שהצלחתי למצוא.
<גלעד מילס: חיפשתי באינטרנט לעומק, גם ב-144.
<גלעד מילס: אין נתוני קשר.
<גלעד מילס: היה טלפון שהוא נתן לי במשרד הקליטה, ופניתי גם למוקד הקליטה בתל-אביב ונתנו לי את אותו מספר.
<גלעד מילס: התקשרתי מספר רב של פעמים ולא הייתה תשובה.
<גלעד מילס: עם מוקד הקליטה באור יהודה כן הצלחנו ליצור קשר, אבל סורבנו, מכיוון שברוך לא גר באור יהודה.
<גלעד מילס: הבחור אמר לו שהוא לא זכאי ללמוד שם.
<גלעד מילס: זה הסיפור.
<גלעד מילס: פנינו עם כמה שאלות לוועדה.
<גלעד מילס: לסקור אותן?
עדי קול: תכף.
עדי קול: ברוך, במה אתה עובד היום?
<ברוך תספאי: לא עובד.
עדי קול: ומה אתה רוצה לעשות?
<ברוך תספאי: אם יסתדר, לאולפן, ללמוד משהו קטנצ'יק, משהו ללמוד, לדעת.
עדי קול: יש לך משפחה וילדים?
<ברוך תספאי: שישה ילדים.
<ברוך תספאי: בני 27, 25, 15, 13, עוד מעט שמונה, וחמש האחרון.
עדי קול: מה למדת השנה ב"אוניברסיטה בעם"?
<ברוך תספאי: המון.
<ברוך תספאי: מגלעד.
עדי קול: למדת המון מגלעד?
<ברוך תספאי: כן.
שמעון סולומון: איפה הוא למד?
עדי קול: ב"אוניברסיטה בעם" באוניברסיטת תל-אביב.
<ברוך תספאי: בגלל עזרה איתו, אני הגעתי פה לכנסת.
שמעון סולומון: תגיד, הילדים הגדולים שלך הם אקדמאים?
שמעון סולומון: למדו באוניברסיטה, במכללה?
<ברוך תספאי: יש לי ילדים קטנים.
<ברוך תספאי: קשה.
<דוד יאסו: שירתו בצבא?
<ברוך תספאי: הבן לא, הבת כן.
עדי קול: היום אתה יודע לקרוא ולכתוב, או שלא?
<ברוך תספאי: לא.
עדי קול: וכשאתה הולך לחפש עבודה, אז קשה עם השפה?
<ברוך תספאי: אני לא עובד.
<ברוך תספאי: יש לי קצת בעיה בבריאות, אני עם נכות, מקבל מביטוח לאומי.
<ברוך תספאי: אני שומר ילדים בכניסה לגן ואני... את יודעת.
שמעון סולומון: אתה רוצה ללמוד עברית מדוברת או גם לכתוב ולקרוא?
שמעון סולומון: מה הרצון שלך?
<ברוך תספאי: לדעת לקרוא – חשוב.
<ברוך תספאי: לקרוא.
<ברוך תספאי: בשיעורי הבית אני לא יודע לקרוא.
<ברוך תספאי: מאוד קשה לי לילדים.
<ברוך תספאי: בגלל עזרה שלו.
<ברוך תספאי: ..
<ברוך תספאי: אני מאוד מודה לו, אין כמו הוא, באמת.
<ברוך תספאי: אני הכרתי אותו לא שנתיים, לא שלוש שנים – משהו קרוב.
<ברוך תספאי: אף אחד לא עזר לי.
<ברוך תספאי: אין כמו גלעד, באמת, לא בגלל הוא נמצא לידי.
<ברוך תספאי: אני, בבית שלי כל הזמן אני מדבר.
<ברוך תספאי: לילדים שלי גם כן, שיהיה להם...
<ברוך תספאי: אם יביאו לי שיעורים, "תעזור לי בזה" – "אני לא יודע", אני אומר להם.
<ברוך תספאי: "אבא לא יודע", אומרים לי.
<ברוך תספאי: מה לעשות, אני לא למדתי, ההורים שלי לא לימדו אותי באתיופיה, מה אני אעשה.
<ברוך תספאי: אני, לא יודע כבר...
<ברוך תספאי: אתם יודעים, מישהו למד בעיר – קצת למד.
<ברוך תספאי: הנה, כמו אתם.
<ברוך תספאי: אנחנו בכפר – מה לעשות, זה החיים.
<ברוך תספאי: אני רוצה ללמוד, לדעת, גם להגיד.
<ברוך תספאי: זה חשוב לי.
שמעון סולומון: אני אשאל שאלות, לא בגלל שאני לא יודע, אלא בגלל שחלק לא יודעים את הצד שלנו.
שמעון סולומון: אתה חושב שיש הרבה כמוך?
<ברוך תספאי: 20 אתיופים, הרבה.
שמעון סולומון: בקריית אונו אין?
<ברוך תספאי: אין, רק אני.
<ברוך תספאי: אבל בכל הארץ יש.
<ברוך תספאי: מלא אנשים.
<ברוך תספאי: יש מלא, אבל אני - - -
עדי קול: כשעלית לארץ למדת באולפן קצת עברית.
עדי קול: בן כמה היית?
<ברוך תספאי: 27.
עדי קול: צעיר.
<ברוך תספאי: אבל באנו, שמו אותנו במלון אחד, כל האתיופים – ילדים, זקנים, צעירים.
<ברוך תספאי: אחר כך אומרים לנו: אל"ף, בי"ת, גימ"ל.
<ברוך תספאי: אחר כך מדברים בשפה שלנו, שוכחים מה זה בי"ת, מה זה גימ"ל, מה זה דל"ת, לא יודעים.
<ברוך תספאי: שם היינו ככה כל הילדים, זקנים, צעירים.
<ברוך תספאי: אני אומר הפוך: את אישה, אני אומר 'מה שלומךָ'.
<ברוך תספאי: "לא, לא, לא, אומר ל'הוא' – 'מה שלומךָ'.
<ברוך תספאי: 'מה שלומךְ' – לאישה".
<ברוך תספאי: ככה הסבירו לי, לאט-לאט, למדתי אחרי קיבלתי דירה.
<ברוך תספאי: הפוך אני קורא.
<ברוך תספאי: אני נותן לו עודף – ככה הייתי: ככה אני מוציא כסף לקנות לחם.
<ברוך תספאי: אם עכשיו מוציא לו ככה – "עוד כסף", יגיד לי היום.
<ברוך תספאי: פעם היו באמת אנשים טובים.
<ברוך תספאי: מה שלוקחים: מסתדר.
<ברוך תספאי: נותנים לי עודף, אני שם בכיס, אני קונה חלב.
<ברוך תספאי: להגיד "תביא לי חלב" – קשה לי, "תביא לי לחם".
<ברוך תספאי: אני יודע מה זה "לחם", מה זה "חלב", אבל להגיד לו "איפה חלב?" – קשה לי.
<ברוך תספאי: הייתי.
<ברוך תספאי: אני מסתכל, מסתכל, אני מצביע ליד זה, הוא נותן לי.
<ברוך תספאי: "כמה עולה?", אני אגיד לו.
<ברוך תספאי: אני לא מבין, אני נותן לו בקיצור.
<ברוך תספאי: אני יודע מה הוציא כסף, ככה אני משאיר לו.
<ברוך תספאי: כמה אגורות הוא לוקח, כמה שקלים, מה שעודף הוא נותן לי.
<ברוך תספאי: אם היום אני אלך לחנות: "כמה?" אני אגיד לו, הוא יגיד "שבע שקל" – אם אני לא אתן לו שבע שקל, הוא לא יחזיר לי עודף, אני יודע.
עדי קול: היום המצב קשה.
<ברוך תספאי: פעם הייתי ככה, עכשיו...
עדי קול: מה אשתך עושה?
<ברוך תספאי: אשתי, עבודה ניקיון.
עדי קול: ואיך העברית שלה?
<ברוך תספאי: כמוני.
<דוד יאסו: גם היא לא למדה עברית?
<ברוך תספאי: לא, לא למדה מקצוע, אין לנו מה ללמוד מקצוע, אין לנו כסף, יש לנו בית, ילדים – אי אפשר.
<ברוך תספאי: היא התחילה לנקות לעבודה.
<ברוך תספאי: ניקיון.
<שרה רובינשטיין: לאן אתה הגעת כאשר עלית ארצה ב-1984?
<שרה רובינשטיין: אמרת שהייתם במלון.
<שרה רובינשטיין: באיזו עיר?
<ברוך תספאי: נתניה, מלון "הנסיכה".
<שרה רובינשטיין: כמה זמן הייתם שם?
<ברוך תספאי: שנה.
<שרה רובינשטיין: וגרתם במלון?
<שרה רובינשטיין: ובמלון גם התקיימו לימודים?
שמעון סולומון: בנוהל הרגיל, אולפן וכולי וכולי.
<שרה רובינשטיין: באותן השעות שאפשר היה ללמוד, אתה הלכת לאולפן?
<ברוך תספאי: כן, לאולפן כן.
<שרה רובינשטיין: אבל יום-יום באת לאולפן?
<ברוך תספאי: כן, אבל שוכחים.
<ברוך תספאי: מסבירים לנו "ידיים" ,"רגליים", אוזניים", "סנטר", "שערות", "אף", ככה לימדו אותנו.
<ברוך תספאי: אל"ף, בי"ת...
<ברוך תספאי: ואחר כך אנחנו מדברים בשפה שלנו.
<ברוך תספאי: מה זה אל"ף?
<ברוך תספאי: אנחנו לא יודעים.
עדי קול: אני מאוד מסכימה איתך.
עדי קול: אני חושבת שבמשבר העלייה, כשמגיעים לארץ חדשה, משפחות וילדים, ועוד צריכים להתאקלם ולהבין איפה אנחנו: מה שלומדים בשלב הראשון – נכנס ויוצא, לא נשאר.
עדי קול: אני יודעת שיש גם מקרים אחרים, אבל העומס הוא מאוד גדול, ולוקח זמן עד שאתה מתחיל להבין את החשיבות, להתאקלם ולמצוא את הבית ואת הסביבה.
עדי קול: השלב של השפה הוא שלב מאוחר יותר, וככל שאתה מבוגר יותר – זה יותר קשה.
עדי קול: אנחנו גם יודעים שכשאתה מתחיל לדקלם, אתה מתחיל לבקש ולרצות עוד דברים בעברית.
עדי קול: אני חייבת להגיד שכשדיברתי עם גלעד, הבנתי שהטווח הזה של 15 שנה – ואני יודעת שהוא הוארך לעולים מאתיופיה – הוא בלי ספק לא מספיק.
<שרי פייר: הטווח הזה הוא כי צריך לשים כלל.
<שרי פייר: אבל כל עולה – כל עולה – שפונה.
<שרי פייר: ..
<שרי פייר: יש לנו אחת לשבוע ועדת ערעורים, והמדיניות של המשרד היא שכל עולה שרוצה ללמוד עברית, ילמד עברית, ולא יצטרך לשלם על זה ו - - -
שמעון סולומון: מה זה "עולה"?
<שרי פייר: כל יוצא אתיופיה.
<שרי פייר: ייגש לוועדת חריגים.
<שרי פייר: הנתונים של ברוך לא הגיעו אלינו.
<שרי פייר: הסיפור שלך ממש מרגש, ואני בטוחה שאתה תלמד עברית ואתה לא תצטרך לשלם על העברית שלך.
עדי קול: אני עובדת כבר הרבה שנים עם אוכלוסיות מכל קצווי הקשת.
עדי קול: הפנייה לוועדת חריגים היא פנייה לא קלה: הרבה פעמים אתה מרים טלפון פעם אחת, אומרים לך "לא" או "אי אפשר" או "לא כדאי" – אתה מתייאש באותו רגע.
<שרי פייר: אתה רק צריך לגשת ליועץ הקליטה ביישוב שלך, והוא מגיש בשמך את הפנייה, אתה אפילו לא צריך להיות שם.
עדי קול: אבל אני רואה שזה לא קרה.
שמעון סולומון: אני רוצה להתייחס.
שמעון סולומון: קודם כול, תודה, עדי.
שמעון סולומון: התכתבנו הרבה וראיתי עד כמה את בפנוכו.
שמעון סולומון: זה חשוב שיש התגייסות כזאת, כי לפעמים, כשבן אדם בודד רוצה לעשות משהו אבל הוא לא יודע למי לפניות, אז זה כמו בג'ונגל: הוא פונה לאן שהוא יכול, לאן שהוא חושב שיכולים לתת לו מענה.
שמעון סולומון: למזלנו הוא היה בקשר עם חברת הכנסת עדי ולכן אנחנו מקיימים את הדיון הזה.
שמעון סולומון: מהדיון הזה אנחנו יכולים גם להכליל: אולי יש בעיית הנגשה, אולי בעיית מידע וכולי.
שמעון סולומון: באופן עקרוני, אני רוצה להגיד שהרצון ללמוד – תראו בזה דבר חיובי שצריך לעודד אותו.
<שרי פייר: נכון, בוודאי שָׂפָה, כי זה אל"ף-בי"ת.
<שרי פייר: אני אומרת כאן - - -
עדי קול: אני לא יודעת אם אתם מכירים את "אוניברסיטה בעם" - - -
<שרה רובינשטיין: אני מכירה, אני יודעת.
<שרה רובינשטיין: לכן אני גם הבנתי את השאלה הקודמת.
עדי קול: לדעתי, השנה לומדים שם בין 30 ל-40 יוצאי אתיופיה מבוגרים.
עדי קול: מגיעה כיתה מאוד גדולה מרחובות, והנשים המבוגרות שם בקושי יודעות עברית.
עדי קול: הן באות לשיעורים שבוע אחרי שבוע, יש להן תאוות למידה מטורפת, אבל הן בקושי יודעות עברית.
<שרה רובינשטיין: אבל אני חושבת שצריך לומר כאן כמה דברים לגבי הנתונים - - -
שמעון סולומון: רגע, נעשה את זה מסודר.
שמעון סולומון: באופן עקרוני, צריך לראות את זה כברכה.
שמעון סולומון: כי בניגוד לאלה שאומרים שהם לא יצליחו, אני מאלה שאומרים: משכיל הוא משכיל, מלומד הוא מלומד, אפילו בפני עצמו.
שמעון סולומון: לא משנה אם משכיל לא מוצא עבודה אחרי זה – את ההשכלה אף אחד לא ייקח לו.
שמעון סולומון: הדבר הנוסף, לגבי בגרות, אתם שמעתם שיש איזשהו פתח: יש מישהו שרצה לעשות בגרות, הוא בן 42, הוא עבר את הגיל שהוא לומד, ויש איזושהי פריצה.
שמעון סולומון: צריך להכליל את זה למשהו במקרו, כדי שגם אחרים ידעו למי לפנות.
עדי קול: לכן גם שאלתי על המכינות, כי אנחנו עושים דיון בעוד שבועיים לגבי אדם מבוגר, בן 50, שפנה בבקשה להיכנס למכינה, ונדחה, כי הוא מעבר לגיל.
<שרה רובינשטיין: אם כי, הם מקבלים בני 30 פלוס.
עדי קול: הוא בן 54, עולה מרוסיה, שרוצה לעשות מכינה, רוצה ללמוד, ולא מקבלים אותו.
שמעון סולומון: אני רוצה שמהמקרים הבודדים נוכל להוציא.
שמעון סולומון: אוכלוסיית יוצאי אתיופיה, 95% ממנה אם לא יותר – אנחנו מהכפרים.
שמעון סולומון: זאת אומרת, הלימודים הם עוד יותר קשים מבחינת הרגלי למידה.
שמעון סולומון: ה-5% שגרים בעיר, להם יותר קל ללמוד.
שמעון סולומון: מדובר אפילו על הרגלי למידה בסיסיים, איך להחזיק את העט.
שמעון סולומון: אני, כשניהלתי מרכז קליטה, עודדתי לצאת לעבודה לא פחות מלמידה בעברית.
שמעון סולומון: אני לקחתי את אחת המדריכות שלי, שהייתה צריכה להיות מתורגמנית – כתפיסת עולם – ובאופן לא פשוט ולא קל, הפכתי אותה לרכזת תעסוקה.
שמעון סולומון: כי האמנתי שזה כמו תאוריה ומעשה: מי שלומד אולפן ובאותה מידה גם יוצא לעבוד – האינטרקציה עם אנשים היא הרבה יותר טובה.
שמעון סולומון: התחלתי לדבר על זה עם שר החינוך, על כל הנושא של האולפנים.
שמעון סולומון: יש לנו רצון ללכת כל הזמן באיזושהי תכנית ולא לשנות אותה.
שמעון סולומון: אבל צריך לעצור לפעמים ולראות אם זה יעיל או לא יעיל, ולשנות או לא לשנות.
שמעון סולומון: כבר דיברתי איתו לפני שבועיים.
שמעון סולומון: צריך לבחון אם זה יעיל, לבחון דרכים אחרות, אולי לשפר ולשדרג.
שמעון סולומון: אני, כשרציתי ללמוד שפה, החלטתי ללמוד לא לכתוב ולקרוא, אלא מדוברת, כי אני רוצה לתקשר עם אנשים.
שמעון סולומון: למדתי באופן מסודר, ואני דובר רואנדית היום, אחרי שלוש שנים שהייתי שם.
שמעון סולומון: כלומר, צריך גם להשקיע מחשבה באיפה להשקיע את כל המשאב הזה.
שמעון סולומון: בדיבור?
שמעון סולומון: האם אנחנו רוצים שידברו עם אנשים?
שמעון סולומון: או שידעו לקרוא ולכתוב?
שמעון סולומון: אנחנו רוצים שיקראו ספרים?
עדי קול: למה לא גם וגם?
שמעון סולומון: אם הכול, צריך לראות האם מה שהיה עד היום יעיל או לא.
שמעון סולומון: זאת אומרת, כמו בגוף עסקי: אם אני השקעתי, האם השגתי תוצאה או לא, ואם אין לי את התוצאה הרצויה – מה אני צריך לעשות כדי לשנות.
שמעון סולומון: אני מוכרח להגיד באופן די ברור שמי שרוצה ללמוד, הדבר הכי רצוי זה לאפשר לו דרך המוקדים, כי הוא לא יכול להיות עם העולים, כי זה משהו אחר לגמרי.
שמעון סולומון: זאת אפשרות אחת.
שמעון סולומון: אפשרות שנייה: לצרף אותם לעולים חדשים, שזה הרע במיעוטו.
שמעון סולומון: זו גם אפשרות, אבל זה הרע במיעוטו.
שמעון סולומון: כשאתם אומרים לי שכל אחד יכול, אז יש כאן בעיה של הנגשה.
שמעון סולומון: יש את הרדיו, יש את הטלוויזיה, יש מלא דברים.
שמעון סולומון: תיעזרו בנו, אנחנו יכולים להנגיש את זה.
שמעון סולומון: כי כשאת אומרת "כל אחד ילמד.
שמעון סולומון: נאפשר לו", אבל מצד שני הם לא יודעים לגשת – פה יכול להיות חיבור של איך אנחנו יכולים להנגיש את זה.
עדי קול: אני רוצה להוסיף עוד שאלה.
עדי קול: בתכנית שלי, יצא לי להיתקל בשמונה השנים האחרונות באלפי אנשים מבוגרים, ישראלים, אולי משפחות שעלו פעם, שלא יודעים לקרוא ולכתוב.
עדי קול: גם אסירים משוחררים או אנשים שמגיעים לשירות מבחן, אבל לא רק – אנשים שהקריאה והכתיבה שלהם לא טובה.
עדי קול: אני חיפשתי מקום לעזור להם ללמוד לקרוא ולכתוב, ולא הצלחתי למצוא.
עדי קול: מדובר באנשים בני 60, 70, שלא יודעים לקרוא ולכתוב.
עדי קול: אז יצרתי תכנית ללימוד קריאה וכתיבה בעצמי: לקחתי בנות שהיו מורות חיילות בצבא והיום הן סטודנטיות באוניברסיטת תל-אביב, נתתי להן מלגה, ובנינו תכנית ללימוד קריאה וכתיבה.
עדי קול: כל הזמן הרגשתי שזה לא הגיוני – לא הגיוני שאני מייצרת תכניות ללימוד קריאה וכתיבה לאזרחי ישראל.
עדי קול: כל שנה יש לי גם ערבים, גם עולים חדשים, וגם ישראלים ותיקים, שפשוט לא יודעים.
עדי קול: אז אם מישהו בגיל 40 או 50 אומר: עכשיו אני רוצה לעזור לילדים שלי, אני רוצה לבדוק להם את השיעורים, אני רוצה לכתוב כמו שצריך – מה הוא עושה?
<שרה רובינשטיין: יש כאן הרבה דברים.
<שרה רובינשטיין: אני אתחיל דווקא בנקודה האחרונה שאת אמרת.
<שרה רובינשטיין: האגף ללימוד מבוגרים מופקד על הנושאים של הנחלת הלשון באולפנים לעולים חדשים, ועל השלמת השכלה.
<שרה רובינשטיין: השלמת השכלה סבלה משבר אדיר, מפני שב-2008 המדינה בעצם - - -
עדי קול: השלמת השכלה זה תג"ת.
עדי קול: אני מכירה את זה - - -
<שרה רובינשטיין: לא, לא, לא.
<שרה רובינשטיין: השלמת השכלה זה גם השכלת יסוד לאנשים שלא יודעים שום דבר, וגם לאנשים שמנסים להגיע לעשר שנות לימוד, 11 שנות לימוד, ו-12 שנות לימוד – תג"ת.
<שרה רובינשטיין: ויש כאן מערכת מפוארת.
<שרה רובינשטיין: אם את מדברת על נשים שלא ידעו בכלל לקרוא ולכתוב, אז היה מבצע בזמנו של - - - ואחריו הוקמה תכנית "תהילה", שאף זכתה בפרס אונסקו, והיא עדיין מתקיימת היום בכל מיני מוקדים.
עדי קול: אני מחפשת אותה כבר ארבע שנים.
<שרה רובינשטיין: התקציבים כאן נחתכו.
<שרה רובינשטיין: אבל יש נשים שממשיכות ללמוד, ויש נשים שבדרך הזו למדו לא רק לקרוא ולכתוב, אלא גם השלימו השכלה בתחומי דעת שונים, ספרות והיסטוריה למשל, והן באמת מרגישות חלק מהקהילה.
<שרה רובינשטיין: אני יכולה לבדוק ולתת את הרשימה.
עדי קול: נפגשתי עם - - - קורן בעניין הזה.
עדי קול: יש בעיה: גם להם התכנית עדיין יקרה.
<שרה רובינשטיין: יש מקומות שהיא בכלל לא קיימת .
<שרה רובינשטיין: אבל במשך השנים נבנו ברחבי הארץ מרכזי השכלה – לא בכל מקום, אבל ביישובים יהודיים יש ובישובים ערביים יש ובישובים דרוזיים יש.
<שרה רובינשטיין: מתקיימות כל מיני תכניות להשכלה גבוהה לאנשים מבוגרים.
<שרה רובינשטיין: אבל כאשר נחתכו כל התקציבים ב-2008, מי שהיה מנכ"ל משרד החינוך, ד"ר שושני, הלך בכל זאת לכמה ניסויים – הקמנו פרויקטים.
<שרה רובינשטיין: ישנו למשל פרויקט "עד הלום", שידע לתמוך בהורים ובילדים בבתי-ספר שהישגיהם במיצ"ב אינם מספקים.
<שרה רובינשטיין: ההורים האלה לומדים על חשבון המדינה.
<שרה רובינשטיין: התכנית הזאת מלאה.
<שרה רובינשטיין: הם נדגמים לקורסים האלה, ומשלימים.
<שרה רובינשטיין: בתכנית הזאת יש גם כיתות של עולי אתיופיה.
<שרה רובינשטיין: יש כיתה באשקלון, יש כיתה לאימהות בפתח תקווה, בראשון לציון יש שתי כיתות בתכנית החומש להשלמת השכלת יסוד ועשר שנות לימוד.
<שרה רובינשטיין: בנוסף, נפתחו עוד תשע כיתות לעולי אתיופיה בחיבור שיש לנו עם התמ"ת.
<שרה רובינשטיין: אבל, אני הראשונה שאומר לך שזה לא מספק.
<שרה רובינשטיין: אני גם יכולה לומר שלפעמים, כאשר ישנם תקציבים ואנחנו פונים לאנשי קשר ביישובי השונים, לעתים קשה לגייס את הלומדים בכלל, ובמיוחד את עולי אתיופיה.
<שרה רובינשטיין: משרד החינוך מנסה לחבור למוקדי הקליטה ולכל מיני גורמים בקהילה, אבל לא תמיד מצליחים לממש.
<שרה רובינשטיין: למשל, רצינו לפתוח כיתה בעפולה.
<שרה רובינשטיין: זה היה סיפור מאוד קשה להיות כלולים בתכנית החומש, וגם היו עניינים בירוקרטיים – אבל בכל זאת נפתחו כיתות.
<שרה רובינשטיין: לגבי השלמת השכלה, מה שצריך לבדוק: אנחנו יכולים לבדוק ולהעביר נתונים.
<שרה רובינשטיין: לגבי עולי אתיופיה: למעשה, מתחילת שנות ה-80' נקלטו עולי אתיופיה בכל מיני מסגרות.
<שרה רובינשטיין: אחוז מאוד גבוה של אנשים היה כאלה שלא כתבו ולא קראו בשפת האם שלהם.
שמעון סולומון: זה נתון.
<שרה רובינשטיין: כן, זה נתון.
<שרה רובינשטיין: זה משתנה.
<שרה רובינשטיין: למשל, היום, בעלייה שיש עכשיו, הנתונים שונים.
<שרה רובינשטיין: אבל גם היום עדיין מגיעים עולים שהם אנאלפביתים או מעוטי השכלה מאוד.
<שרה רובינשטיין: האתגרים שעומדים בפני העולים החדשים הם אדירים, ובאותה מידה גם בפני מי שקולטים אותם.
<שרה רובינשטיין: מה שמעמידים לרשותנו במשרד החינוך זה עשרה חודשים.
<שרה רובינשטיין: אנחנו נפגשים עם העולים החדשים במשך עשרה חודשים - - -
<שרי פייר: עולי אתיופיה זה עשרה חודשים, היתר זה חצי שנה.
<שרה רובינשטיין: אצל עולים אחרים זה חמישה חודשים.
עדי קול: זה מתחיל להיספר מיום העלייה שלהם?
<שרי פייר: את זה דוד יסביר.
<שרה רובינשטיין: זאת אומרת שבמשך השנה הראשונה הם מגיעים למרכז הקליטה, והילדים צריכים להיקלט בבתי-ספר או בגנים.
<שרה רובינשטיין: יש מקרים שהילדים הקטנים לא נקלטים, לא בפעוטונים ולא במקומות אחרים, וזה מקשה על ההורים הצעירים ללמוד, ואז יש תחרות בין בני-הזוג, ומישהו צריך להישאר עם הילדים, ולפעמים הילדים מגיעים לכיתות וזה מפריע ללמידה.
<שרה רובינשטיין: גם ישנו הלחץ עליהם – הם צריכים בתום 12 חודשים לצאת לעבודה.
<שרה רובינשטיין: בסד הזה אנחנו נתונים.
<שרה רובינשטיין: בעשרת החודשים האחרונים של השנה הראשונה הם לומדים, ובאותה השנה הם לומדים גם אחר הצהריים יהדות לקראת גיור, והם רואים את הלמידה הזאת כחשובה ביותר.
עדי קול: זה נראה לך הגיוני שהמדינה מחייבת לסיים את זה בשנה הראשונה?
<שרה רובינשטיין: לא, זה גם לא יעיל.
<שרה רובינשטיין: נפגשנו עם הסוכנות היהודית ועם משרד הקליטה, העלינו כל מיני אפשרויות, ובסופו של דבר נשארנו עם התכניות האלו.
<שרה רובינשטיין: אבל אנחנו משפרים.
<שרה רובינשטיין: אני רוצה לומר שבלידה שמתרחשת במרכזי הקליטה, הלידה היא טובה יותר.
<שרה רובינשטיין: מדוע?
<שרה רובינשטיין: משום שאנחנו קודם כול ממיינים אותם על פי המוכנות שלהם לאולפן הראשוני בצורה הרבה יותר מקצועית.
<שרה רובינשטיין: בנוסף, חלק מתכנית הלימודים היא המוכנות ללמידה בכלל, וזה מתקשר למה שאתה אמרת קודם לגבי החזקת העט וכן הלאה.
עדי קול: חשבתם פעם ללמד קודם קריאה וכתיבה בשפת האם?
<שרה רובינשטיין: היו כל מיני ניסיונות.
<שרה רובינשטיין: אבל הדבר החשוב ביותר זה הדיבור.
<שרה רובינשטיין: אנחנו כן מנסים לשלב דיבור, קריאה וכתיבה, מפני שאנחנו חיים בחברה שבה אנשים חייבים לדעת לקרוא ולכתוב דברים מינימליים.
שמעון סולומון: סליחה, יש לכם 100 אולפנים בסך הכול, נכון?