GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי קול: החובות של החיילים בדרך כלל אלה חובות שנצברו לפני השירות?
<חנן כהן: לא, מספיק שפעם אחת הוראת הקבע של החייל חוזרת, בגלל שהוא קנה טלפון יפה - - -
<רן מלמד: או בגלל שהוא לוקח חובות של ההורים שלו עליו.
<חנן כהן: מיד דורשים ממנו לשלם את כל יתרת המכשיר במכה אחת ואז פה זה מתגלגל, ושכר טרחת עורכי דין, אני לא רוצה להגיד על החברים שלי מהצד השני, אבל הם רוצים להתפרנס והם מבקשים את כל הכסף ויש להם את האינטרסים שלהם, לא בהכרח שזה האינטרס של חברות הסלולר.
<חנן כהן: דבר קטן נוסף שאני רציתי.
<חנן כהן: שפרה קודם דיברה על חוקי היסוד.
<חנן כהן: רציתי לציין חוק אחד, חוק יסוד האדם וחירותו, ממנו נגזר הקיום בכבוד ו-352 ו-20 אגורות לחודש, למרות שנותנים לחיילים ביגוד ואוכל - - -
יצחק הרצוג: טוב, זו בוודאי לא הבעיה של הקמצ"ר, הבעיה שלנו זה קודם כל איך מתמודדים עם המערכת ו - - -
<חנן כהן: אבל אנחנו מדברים על זה - - -
<חנן כהן: יושבת הראש אמרה שאחת הסיבות העיקריות לעריקות, שבגללה נכלאים - - -
עדי קול: לא, אני בטוחה שיסכימו איתנו, גם בצבא, שהיו רוצים לשלם יותר לחיילים.
<שפרה שחר: אם הם היו רוצים הם היו יכולים.
שולי מועלם-רפאלי: רק שאלת הבהרה.
שולי מועלם-רפאלי: אוקי, הבנתי, פלאפון.
שולי מועלם-רפאלי: תאפיין עוד שניים-שלושה דברים שאתה רואה אותם חוזרים על עצמם שוב ושוב.
שולי מועלם-רפאלי: זה מעניין אותי.
שולי מועלם-רפאלי: כי פלאפון זה כמעט מכת מדינה.
יצחק הרצוג: כן, סלולר זה אחד, מה עוד?
<חנן כהן: בדרך כלל תביעות משפטיות על עניינים כספיים, כלומר אלה הדברים שפונים אלינו.
<שפרה שחר: לא, יש חיילים שיש להם חובות לביטוח לאומי, כי הם התגייסו בגיל מאוחר ולא ידעו שצריך - - -
יצחק הרצוג: אבל השאלה אם את רואה, יש טענה שהרבה מאוד מהחיילים בני העדה האתיופית, באחוז יחסית לא פרופורציונלי, נכנס למעגל המסוכן הזה, זה נושא שהעלינו אותו גם בוועדת חוץ וביטחון, האם אתם רואים יותר עולים מאתיופיה, או חרדים?
יצחק הרצוג: אני שואל האם יש מאפיינים או שזה חתך כלל צה"לי?
<שפרה שחר: זה חתך כלל צה"לי של השכבות החלשות.
<שפרה שחר: יש אתיופים, המון, יש חרדים לשעבר או חרדים, יש חיילים שבאים מהפריפריה ממשפחות קשות יום, משפחות רוסיות, חד הוריות.
<שפרה שחר: בסופו של דבר המכנה המשותף של כולם זה משפחות שמשתכרות מאוד מעט והחיילים גם עזרו בדרך כלל בפרנסה עוד לפני שהם התגייסו וברגע הגיוס לצה"ל הם לא יכולים יותר לפרנס את המשפחות.
עדי קול: את מוכנה?
עדי קול: אנחנו איתך, זה מקום נחמד וידידותי, תתעלמי מהמדים.
<מרים בן אבו: אני מרים, שלום, בת 27, אני חיילת משוחררת כבר הרבה שנים, באתי מבית מרקע דתי והיה לי פטור מהצבא כמו כולם.
<מרים בן אבו: בזמנו למדתי במדרשה של בנות, נאמר לי שלבנות אסור להתגייס, לא לצבא ולא לשירות לאומי.
<מרים בן אבו: עם הזמן, בערך בסביבות גיל 20, קצת יצאתי מהמסגרת והחלטתי שאני רוצה להתנדב לצבא בכל זאת.
<מרים בן אבו: פניתי ללשכת הגיוס ומפה לשם הם אמרו לי שכל הפניות של התנדבות, סך הכול שנה ונתנו לי לבחור מה אני רוצה, ובחרתי מקצוע התנדבותי, גם כלוחמת.
<מרים בן אבו: גרתי באילת.
<מרים בן אבו: אני ירושלמית במקור אבל עברתי לגור מחוץ לבית.
<מרים בן אבו: אני הסתדרתי בכוחות עצמי, ונכון, החיים שלי לא היו קלים אבל אני יכולה להגיד שהם היו טובים, כי הסתדרתי מאוד טוב לבד.
עדי קול: איך הסתדרת?
עדי קול: עבדת כל הזמן?
<מרים בן אבו: ברור, עבדתי בשתיים-שלוש עבודות, כלכלתי את עצמי, הייתה לי דירה, היה לי את השקט שלי, הכול היה לי.
<מרים בן אבו: אפשר לומר הכול.
<מרים בן אבו: כן הסתדרתי.
<מרים בן אבו: אני קצת לחוצה, כי אני לא רגילה לזה.
עדי קול: את צודקת, זה מלחיץ, אבל תתעלמי, אנחנו איתך.
<מרים בן אבו: באתי לצבא בקטע של להתנדב, בקטע של לעשות משהו משמעותי בחיים.
<מרים בן אבו: כל הרצון הזה של לעשות משהו טוב למדינה והכול.
<מרים בן אבו: כשהתגייסתי אז אמרו לי שבגלל המקום שממנו אני באה והתנאים שכרגע אני נמצאת בהם, אז יעזרו לי שיכירו בי כחיילת בודדה, יהיו לי כל מיני תנאים והטבות של עזרה בשכר דירה, בסיס קרוב לבית, אישור עבודה שאני אוכל לצאת לעבוד וכל אלה, וכשהתגייסתי כל זה לא היה.
<מרים בן אבו: הייתי צריכה להילחם ממש בשיניים.
<מרים בן אבו: קודם כל זה לקח חצי שנה עד שהכירו בי כחיילת בודדה.
<מרים בן אבו: אחרי זה פשוט שמו אותי בבסיס רחוק מהבית.
<מרים בן אבו: הייתי גרה באילת, הייתי חמישה חודשים בטירונות במכמש, זה גם היה רחוק, בסיס סגור.
<מרים בן אבו: אחרי זה, כשסיימתי את הטירונות, העבירו אותי לבסיס בעין יהב, שזה מרחק של כשעתיים נסיעה מאילת.
<מרים בן אבו: כמובן לא הייתה לי אפשרות לצאת לעבוד ושכר הדירה שלי, כמובן לא יכולתי לעמוד בו, העיפו אותי מהדירה.
<מרים בן אבו: היו מצבים גם שהתדרדרתי אליהם.
<מרים בן אבו: כמו החייל הזה, פשוט כשהקראת את הסיפור אז ממש עלה לי הכול.
<מרים בן אבו: כאילו הייתה תקופה שהדחקתי, בשנים האחרונות.
<מרים בן אבו: אז ממש הזדהיתי עם זה, שגם לי היו מצבים שלא היה לי איפה לגור, שכל פעם הייתי צריכה לדעת איפה אני גרה, איפה אני ישנה, והיו מצבים שגרתי אפילו על גג של בניין.
<מרים בן אבו: אבל עם כל זה התמודדתי, כי רציתי לעשות משהו משמעותי, חשבתי שאני גם יכולה להיות לוחמת, לעשות דברים.
<מרים בן אבו: כשראיתי שזה לא מסתדר ופניתי אין ספור פניות ובקשות לעזרה והכול כאילו דברים של בירוקרטיה מאוד מאוד ארוכה.
עדי קול: ספרי לי איך זה הולך, למי את פונה קודם?
עדי קול: למפקד שלך, או למש"קית ת"ש (תנאי שירות)?
<מרים בן אבו: למש"קית ת"ש, למפקדים.
<מרים בן אבו: עם המ"מ שלי בזמנו ישבתי וכתבנו מכתבים וכשהעבירו את התיק האישי שלי התיק שלי היה ריק.
<מרים בן אבו: כל המכתבים פשוט נעלמו.
<מרים בן אבו: ככה זה היה.
<מרים בן אבו: כשראיתי - - -
עדי קול: אני חייבת להגיד שגם לי זה קרה בצבא, נעלמו כל המסמכים מתוך התיק שלי.
<מרים בן אבו: אז זהו, הבנתי שהדברים קורים, הבנתי את המצב, הבנתי שלהמשיך ככה אני לא יכולה, וניסיתי לעשות כל מה שאפשר, אם זה בדרך המקובלת, דרך פניות, דרך עזרות, כלום לא עזר.
<מרים בן אבו: הגעתי למצב שלא יכולתי אז פשוט אמרו לי שהדבר היחידי כדי שישמעו אותך זה להתחיל לעשות בעיות לצבא.
<מרים בן אבו: אז אני, כמעט כמו רוב החיילים שעושים בעיות, אז ערקתי מהצבא.
עדי קול: מה זה אומר?
עדי קול: פשוט לא באת?
<מרים בן אבו: כן.
<מרים בן אבו: כאילו לעשות בלגן, שיתייחסו אליי, משהו כזה, כי הרגשנו שם פשוט אוויר, זה המצב שלי ושל עוד כמה חיילים בזמנו.
<מרים בן אבו: והיה כאילו קטע כזה אבסורדי, שרציתי כולה לעשות ממש זמן מאוד קצר, כל פעם שבאתי להסגיר את עצמי בכלא, הייתי עולה מאילת עד לכלא 4 בצריפין, הגעתי כמה פעמים להסגיר את עצמי לכלא, פשוט היו שולחים אותי הביתה בחזרה, היו אומרים לי שאין מקום בכלא, 'תבואי עוד כמה ימים', 'תבואי עוד שבוע', דברים כאלה.
<מרים בן אבו: בסוף הזמן התארך, היה בערך חצי שנה, עד שמישהו אמר לי להסגיר את עצמי באיזה שהוא בסיס בעטרות שם, ודרך שם הגעתי.
<מרים בן אבו: הגעתי לכלא בסופו של דבר, ריציתי את העונש שלי, ושם נחשפתי גם למלא מצבים יותר גרועים משלי.
<מרים בן אבו: פשוט המצב בכלא הביא אותי למסקנה שזה פשוט רק לצאת מהצבא.
<מרים בן אבו: כשיצאתי מהכלא - - -
עדי קול: למה הסגרת את עצמך לכלא?
עדי קול: זה כדי שיהיה לך מקום לגור בו, להיות בו?
<מרים בן אבו: באותה תקופה לא.
<מרים בן אבו: כאילו הסתדרתי בסופו של דבר, אמרתי לעצמי שלא משנה איפה הייתי אבל לפחות כן היה לי- - - איכשהו הסתדרתי.
<מרים בן אבו: זה היה כדי לסיים עם העניין הזה, לא רציתי שזה יהיה סחבת, רציתי לסיים, שיהיה לזה כבר סוף, כי לא יכולתי לעבוד בעבודה.
<מרים בן אבו: כשאת עריקה אז אומרים לך שאם תעבדי אז יתפסו אותך והייתי צריכה לעבודות עבודות שחורות, כמו ניקיונות וכאלה.
<מרים בן אבו: אז אחרי שריציתי את הזמן ויצאתי מהכלא, פשוט הבררה היחידה שאמרו לי שיש אפשרות לצאת מהצבא זה דרך ועדת אי התאמה.
<מרים בן אבו: זה הדבר היחידי שידעתי.
<מרים בן אבו: אני באתי מרקע כזה שלא היה לי שום קשר, שום מושג בעולם הצבא, מה זה אומר כל דבר, לא הסבירו לי בכלל.
<מרים בן אבו: לפני הוועדה מחתימים על מסמך מסוים שאם אני עוברת את הוועדה אני צריכה להיות מודעת שאני מוותרת על הפיקדון או על העניין של ה - - -
יצחק הרצוג: על המענק.
<מרים בן אבו: אז הסבירו לי שאם אני חותמת זה אומר שאני מוותרת על המענק.
<מרים בן אבו: אמרתי אין בעיה, אני אעבוד ואני אכסה את כל זה, אני אחזיר את זה.
<מרים בן אבו: והסכמתי.
<מרים בן אבו: היום אני בת 27 - - - דרך אגב, כן אישרו לי דרך ועדת אי התאמה, השתחררתי.
<מרים בן אבו: הסיבה העיקרית שלי הייתה אך ורק נטו מצב כלכלי, זה מה שהיה.
<מרים בן אבו: בתעודת השחרור - - -
עדי קול: אנחנו מאוד מאוד מעריכים את זה שבאת לפה ואת מספרת את הסיפור שלך.
יצחק הרצוג: מה כתוב בתעודת השחרור?
<מרים בן אבו: בתעודת השחרור נרשם לי התנהגות רעה וחמורה, בגלל כנראה המצב עם הכלא.
<מרים בן אבו: בזמנו לא היה אכפת לי, העיקר לצאת ולסיים את הסיפור הזה וזהו, זה מה שרציתי אז.
<מרים בן אבו: פשוט כיום אני מבינה כמה זה מאוד מקשה עליי בחיים.
<מרים בן אבו: פשוט רק על זה, זו באמת בעיה, אני מכירה הרבה חיילים שמגיעים למצב הזה, שעוברים את הוועדה הזאת רק בשביל זה, בעיקר מסיבות של מצבים כלכליים, הרבה עושים את זה, ולא יודעים את ההשלכות של אחרי, שהיום זה סוגר לי את הדלתות של הרבה עבודות, אני לא יכולה לעבוד עבודה נורמלית, אני עובדת רק בעבודות מזדמנות.
<מרים בן אבו: לימודים, אני המון זמן מנסה להתקבל ללימודים, להתחיל ללמוד, התקבלתי ללימודים לרופין, אני מאוד רוצה ללמוד, פשוט אין לי - - -
עדי קול: לא מקבלת מלגה של חיילים משוחררים.
<מרים בן אבו: אני לא מצליחה לקבל מלגה רק בגלל זה.
עדי קול: לפני שאני אתן לעוד חיילים, חברת הכנסת שולי מועלם.
שולי מועלם-רפאלי: אני פשוט צריכה לצאת.
עדי קול: אמרתי תודה למרים.
עדי קול: אני חושבת קודם כל שזה כל כך אמיץ ובאמת מזעזע לשמוע.
עדי קול: מזעזע לשמוע שהצבא שלנו מתייחס ככה לחיילים, אנשים שבאמת מקריבים את חייהם בשביל להתנדב, בשביל לשרת את המדינה.
עדי קול: אני מצטערת, באמת בתור חברת כנסת, מרים, אני רוצה להתנצל בפנייך על היחס שקיבלת ואני מקווה שנוכל לעזור לך לתקן את החוויה.
שולי מועלם-רפאלי: אני מתנצלת, אני פשוט צריכה לצאת, אבל היה לי בכל זאת חשוב להיות בחלק הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לקחת את הסיפור של מרים ולעלות איתו קומה.
שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת מבחינתי אני משאירה לכם פה את הקומה הבאה, כי אני מבינה, וגם ה-מ.מ.מ וגם כל התקשורת סביב הנושא של כליאה בצבא, אני לא מדברת כבר על המערכת האזרחית, בוז'י יכול להרחיב בה הרבה יותר ממני על הקשיים שיש בחוץ.
שולי מועלם-רפאלי: אני מרגישה רק שצריך לא לאבד - - -
עדי קול: זה מה שמדברים פה, על אסירים באותיות.
שולי מועלם-רפאלי: לא לאבד שני דברים מרכזיים.
שולי מועלם-רפאלי: אחד זה באמת אותם חיילים שנכלאים מסיבות כלכליות.
שולי מועלם-רפאלי: הרי הכליאה היא רק סוף התהליך, ההתחלה, או איך אנחנו בעצם מביאים חיילים בתחילת הדרך, באמצע הדרך, בסוף הדרך, לפני שהם מגיעים לבית הכלא, איפה אנחנו יכולים לעצור כמערכת ולתת אינפוטים.
שולי מועלם-רפאלי: איך אנחנו בעצם גם, אפילו בסיטואציה כל כך קשה כמו מרים, יכולים לעצור.
שולי מועלם-רפאלי: מקובל על כל מי שיושב כאן, בטח ובטח עליי, שהצבא הוא חלק מהותי בחיים של אזרח מדינת ישראל.
שולי מועלם-רפאלי: מי שמתגייס ומי שלא מתגייס, מי שמשתחרר מסיבה כזאת ומי שמשתחרר עם תעודת הצטיינות של נשיא המדינה, הצבא הוא משהו שמלווה פה את כולם.
שולי מועלם-רפאלי: אפשר לריב על זה, אפשר להתווכח על זה, זאת המציאות.
שולי מועלם-רפאלי: תעודה שבה כתוב לחיילת משוחררת 'התנהגות רעה וחמורה', זה לא רק שהיא לא יכולה ללמוד כי אין לה מענק שחרור, גם לא יקבלו אותה למשרד ראש הממשלה בעבודה הכי פשוטה, כי זה שם, כי אתה מביא את התעודה הזאת איתך לכל מקום.
שולי מועלם-רפאלי: אז גם איפה אנחנו יכולים כמערכת לעצור בתהליך, שהיא לא כולה אצלך, הקמצ"ר - - -
<מאיר אוחנה: אגב, היא לא אמרה מילה על הכליאה.
שולי מועלם-רפאלי: נכון, זה בדיוק מה שרציתי להגיד.
שולי מועלם-רפאלי: הנקודה הבאה שלדעתי אסור לפספס בעניין הזה, זה את הכליאה עצמה.
שולי מועלם-רפאלי: המכתבים שאני קיבלתי, חלקם זהים למה שקיבלה חברתי עדי וחלקם לא, מדברים על דברים קשים בכליאה, על חוויות קשות.
שולי מועלם-רפאלי: אני אגיד רק את תחושת הבטן שלי, כאמא לחיילת וכאמא לחייל משוחרר, גם אם בחלוקה גסה של כל מי שלמד ניהול אנחנו 80-20 ורק 20% נכון אנחנו צריכים לעצור עצירה גדולה בדרך.
שולי מועלם-רפאלי: ואני בטוחה שהמטרה בדיון הזה ועצם ההגעה שלך לפה, מעבר לזה שהכנסת קוראת לך ואתה בא, מתוך ההבנה של התהליך שאתה רוצה להוביל, אנחנו כאילו הולכים הביתה, אתה הולך עם זה לבית הפרטי שלך ביום יום.
עדי קול: לפני שאני אתן לחבר הכנסת הרצוג, אני חייבת להגיד, שולי אמרה שהיא מניחה את החשיבות והמקום של הצבא בחיינו.
עדי קול: אני חושבת שלצבא יש מקום מאוד מרכזי ועדיין, כחברה, אנחנו חייבים להבטיח שהצבא ייתן מענה לכולם.
עדי קול: זה אמור להיות מסגרת כור היתוך ואנחנו רואים שהוא מאכזב את האוכלוסיות המוחלשות ביותר, את יוצאי אתיופיה, חיילים שמגיעים מרקע סוציו אקונומי קשה ולא מסוגלים להתמודד בשירות.
עדי קול: בעיניי זה כישלון של הצבא, כמו כל כישלון אחר.
עדי קול: אנחנו מדברים על הכישלונות המבצעיים, אני חושבת שזה כישלון של הצבא אם הוא לא מסוגל להכיל את החיילים האלה ואני חושבת שאנחנו עכשיו שוב עומדים בפני שינוי מאוד משמעותי, כניסה של חיילים חרדים לצבא.
עדי קול: אני חושבת שהצבא לא מוכן.
עדי קול: לפי זה הצבא לא מוכן וזה מלחיץ אותי, אני חייבת להודות.
<איתי שחר: בשביל זה אנחנו פה.
יצחק הרצוג: חשוב לשמוע את הצבא, אבל אין ספק שפה התפתחה תופעה שהיא מעל ומעבר לממדים שבכלל מישהו מאיתנו דמיין.
יצחק הרצוג: הנושא הזה מוכר, גם בהקשר של שירותי הרווחה, ואין ספק שיש זיקה, נוער חסר עורף משפחתי או צעירים חסרי עורף משפחתי, בגיל 18 המדינה בעצם מסירה סוג של אחריות, למרות שיש תכניות לחזק את האחריות הזאת עד גיל 25.
יצחק הרצוג: עכשיו אני חושב שבוועדה הזאת לא נוכל לפתור את הסוגיה הגדולה.
יצחק הרצוג: זאת סוגיה ברמה על-ממשלתית.
יצחק הרצוג: אני רוצה לראות איך פותרים את הבעיות הספציפיות, דהיינו האם אפשר לנהוג לקולא במצבים כאלה, גם בדין וגם במאסר.
יצחק הרצוג: האם אפשר לערב את המשפחה, את הסביבה האזרחית, האם יש כלים שאפשר לסייע לחיילים לחזור למסלול עם סיוע כספי מסוים, ולא ייקוב הדין את ההר.
יצחק הרצוג: כי 14,000 חיילים בכלא, זה נראה לי מספר בלתי נתפס, הוא הרבה יותר גדול מכמות האסירים של מדינת ישראל באופן יחסי.
יצחק הרצוג: לכן מישהו צריך לבוא ולהגיד שאולי יש פה אכיפה לא סבירה ואולי יש תהליך קודם כל של טיפול לפני האכיפה, עם גורמים שונים.
יצחק הרצוג: והערה אחרונה, לגבי המכתב.
יצחק הרצוג: אני אומר את זה לקמצ"ר.
יצחק הרצוג: פה נאמרו טענות קשות על ההתנהגות בכלא ועל ההתנהגות בעת המעצר.
יצחק הרצוג: בסוף זה חייל שעוצר חייל, הם בני אותו גיל, אני לא מאמין בזה שצריך לחנך משטרה צבאית להיות אלימים בעת מעצר.
יצחק הרצוג: אני לא חושב שאנשים ממציאים סיפורים, אני בטוח, כי ככה דרכו של עולם, זה קורה בכל המערכות שיש תופעות כאלה והשאלה אם אתם מתמודדים איתן גם באימון, גם בהכשרה וגם בביצוע עצמו ומפיקים לקחים על תלונות מהסוג הזה.
עדי קול: אני רק אגיד ששני החיילים הנוספים המשוחררים ידברו על תנאי הכליאה, כדי שנקבל גם את התמונה הזאת.
דוד אזולאי: בראש ובראשונה אני רוצה להודות ליושבת ראש על היוזמה לדיון הזה.
דוד אזולאי: אני חושב שהוא נושא חשוב.
דוד אזולאי: אני קיימתי דיון בוועדה הזאת מקביל אבל על השב"ס.
דוד אזולאי: גם שם היינו וגילינו הרבה דברים שטעונים תיקון ולשמחתי הרבה, חלק מהדברים שעלו כאן בדיון גם תוקנו ואני יוצא מנקודת הנחה שגם פה, כשבאים להציף נושא, אין כוונה לפגוע חלילה באף אחד, ודאי וודאי לא בצבא, אין לנו צבא אחר.
דוד אזולאי: איך אני אומר את זה?
דוד אזולאי: גם בוועדת הפנים אמרתי שאין לנו משטרה אחרת, זה מה שיש לנו ועם זה אנחנו צריכים להתמודד ולהגן ולשמור גם על הצבא וגם על המשטרה.
דוד אזולאי: אבל אני חושב שבראש ובראשונה, מי שצריך לשמור על הצבא ועל המשטרה זה אתם.
דוד אזולאי: אתם, הנושאים בעול היומיומי, תפקידכם לשמור על השם הטוב שלכם.
דוד אזולאי: כי אחרת איש את אחיו חיים בלעו וחס ושלום שזה יקרה.
דוד אזולאי: אני אעלה כמה דברים מידיעה אישית.
דוד אזולאי: אנחנו שמענו פה מקרה של מרים, שהוא באמת מקרה נוגע ללב, כואב הלב.
דוד אזולאי: יש לפעמים מצב של אטימות, יש דרגה, יש צבא, אנשים באים ומעלים את הבעיות ולא שומעים.
דוד אזולאי: כשאני מסתכל על הנתונים, רוב האסירים בעצם הם עריקים.
דוד אזולאי: רבותיי, אלה לא אנסים, אלה לא פושעים, לא גנבים, לא רוצחים, זה חיילים, אלה אנשים שרצו להתגייס לצבא ולתת את השירות הטוב ביותר למדינה והם נקלעו לסיטואציה כזו או אחרת, אחד מסיבות כלכליות, אחד בגלל שהוא לא קיבל את צו הגיוס, אחד בגלל שהוא לא עבר דירה ואני יכול למנות לכם עוד המון המון דוגמאות של מקרים איך אנשים הגיעו.
דוד אזולאי: יותר מכך, נתון אחר מראה לנו שכשלוקחים את הפילוח לפי תקופות שירות, אז תסתכלו מה קורה.
דוד אזולאי: עד חצי שנה איפה גרף נמצא, ומעל שנתיים איפה הגרף נמצא.
דוד אזולאי: כלומר משהו בקשיי הקליטה לאותו חייל שמתחיל עולם חדש שהוא לא מכיר אותו.
דוד אזולאי: אני אומר לכם, כולנו פה בשולחן הזה מכירים חבר'ה טובים, שבסופו של יום אתה שואל את עצמך, ריבונו של עולם איך בחור כזה מגיע לכלא?
דוד אזולאי: יש תשובות.
דוד אזולאי: אני יכול להביא שני מקרים שאולי מלמדים קצת על הכלל.
דוד אזולאי: מקרה של בחור מוכשר מעכו, משפחה יוצאת מן הכלל, התחנן, ביקש, הביא אישורים רפואיים.
דוד אזולאי: אם תרצה, אדוני, אני אתן לך את כל הפרטים שלו כדי לבדוק את הדברים האלה.
דוד אזולאי: הבחור רצה שיתחשבו בו, זה לא איזה פריבילגיה שהוא רצה, בגלל מצב בריאותי מסוים, בגלל מצב משפחתי מסוים, הוא רצה להגיע ולשרת קרוב לבית בחיל הים, על מנת שהוא יוכל - - - והיו לו את כל הנתונים ורצו אותו בחיל הים ויש עליו חוות דעת מאוד חיובית.
דוד אזולאי: בסופו של דבר הבחור הזה הגיע לכלא.
דוד אזולאי: אתה יודע איזה משקעים אנחנו משאירים לחייל הזה?
דוד אזולאי: אולי השאלה לא צריכות להיות מופנית אליכם, כי התחום שלכם זה כשהוא הגיע אליכם.
דוד אזולאי: איך הוא הגיע זו ודאי לא הבעיה שלכם, על אף שהוא הגיע אליכם.
דוד אזולאי: אחרי שהוא הגיע אליכם, הנה עוד מקרה של בחור שגם הגיע לטיפולי.
דוד אזולאי: כשהוא הגיע לטיפולי ראיתי שהוא הגיע לכלא.
דוד אזולאי: לבחור אין עבר, לא יודע מה זה בית כלא, משפחה מצוינת, הוא הגיע לכלא, ביקש את הדברים האלמנטאריים שאסיר צריך לקבל.
דוד אזולאי: רק בהתערבות שלי הוא קיבל אותם.
דוד אזולאי: כרגע דיברו פה על הליך שהולכים לגייס בחורי ישיבות.
דוד אזולאי: לצערי הרב נוצר מצב ביניים, יש את חוק הגיוס הרגיל ואין פטורים.
דוד אזולאי: יש אנשים שלא ידעו ולא יודעים ואני בטוח שאם תבדקו את הנתונים, לצערי הרב חלק מאותם אנשים בזמן האחרון מגיעים לכלא צבאי.
דוד אזולאי: אני כבר לא מדבר על צורת ההתנהלות, שמגיעים בחצות הלילה, דופקים בדלתות ובגסות רוח, לא משנה מי נמצא בבית, קטנים, גדולים, נכנסים לתוך הבית, לפעמים החייל הזה, האסיר הזה, העריק הזה, נמצא/לא נמצא.
דוד אזולאי: למה בלילה?
דוד אזולאי: רבותיי, אלה לא עבריינים.
דוד אזולאי: למה בלילה להתפרץ בצורה כזו לבית?
דוד אזולאי: אדוני ירצה פרטים הוא יקבל, אני מוכן לתת לך את הפרטים, של התפרצויות כאלה.
דוד אזולאי: אני חושב שהדבר הזה צריך להיפסק, מדובר בחיילים, לא מדובר בפושעים.
דוד אזולאי: בשב"ס הייתי מדבר אחרת, לו היו יושבים פה אנשי שב"ס הייתי מדבר אחרת, אבל פה אני מרשה לעצמי לדבר בצורה הזו, כי יש הבדל מהותי בין אסירים בשב"ס לבין אסירים שנמצאים בכלא צבאי.
דוד אזולאי: ההבדל הוא עצום.
דוד אזולאי: לסיום אני פונה אליך, אדוני הקמצ"ר, בעניין הזה, אני פונה ואני מבקש, במיוחד לגבי אותם בחורי ישיבות שכרגע חלקם מגיע אליכם, התחשבות בצרכים שלהם.
דוד אזולאי: אם מדובר בבית כנסת, כשרות, אוכל כשר למהדרין.
דוד אזולאי: נכון שלפי הפקודה יש, אני מכיר את זה גם בשב"ס, לפי הפקודות הכול קיים, אבל לא תמיד זה ניתן.
עדי קול: קודם כל הנושא של תנאי הכליאה.
עדי קול: התמקדנו מאוד בנושא של הרקע הכלכלי ואני חושבת שזה נושא משמעותי מאוד שאני רוצה לשמוע את הנציגים כאן.
עדי קול: תנאי כליאה, אני מבקרת הרבה בבתי סוהר, לא בבתי כלא צבאיים, והנושאים עולים וצפים גם בשב"ס וחבל מאוד מאוד שגם כאן.
עדי קול: דוח מבקר המדינה דיבר על זה, דיבר גם על התנאים, גם על הצפיפות, גם שמענו, לא היה מקום בכלא למספר עריקים שיש וליחס של החיילים, על ההתעלות בחיילים באזיקים, על רופאים.
עדי קול: ואני רוצה לשמוע מחייל משוחרר שהגיע לספר לנו את הסיפור שלו.
עדי קול: תציג את עצמך ותספר לנו על החוויה שלך בכלא.
<נתנאל לוי: לפני שנה הייתי בכלא.
דוד אזולאי: כמה זמן היית שם?
<נתנאל לוי: 3 חודשים.
יצחק הרצוג: קודם כל מה השם הפרטי שלך?
<נתנאל לוי: נתי.
יצחק הרצוג: אהלן, נתי.
יצחק הרצוג: מאיפה אתה בארץ?
<נתנאל לוי: אני ממושב תירוש.
<נתנאל לוי: ליד בית שמש.
עדי קול: כן, קרוב.
עדי קול: מתי השתחררת מהצבא?
<נתנאל לוי: לפני שנה.
עדי קול: ואיך בינתיים?
<נתנאל לוי: בסדר.
עדי קול: אז היית לפני שנה בכלא, באיזה?
<נתנאל לוי: ב-4 וב-6.
עדי קול: כמה זמן בסך הכול?
עדי קול: ומאיזה סיבה?
<נתנאל לוי: עריקות.
עדי קול: קודם כל אמרת חוויה לא נעימה בכלל, מה זה אומר?
<נתנאל לוי: לא נעים.
<נתנאל לוי: זה יחס לא טוב, הייתי חולה, למשל, היו לי 40 מעלות חום, התעלפתי פעמיים, לא טיפלו בי.
<נתנאל לוי: הייתי קשור עם אזיקים בבידוד כמה ימים רצופים.
<נתנאל לוי: רוב הזמן הייתי בבידוד, לא טלפונים, לא סיגריות.
<מאיר אוחנה: למה היית בבידוד?
<נתנאל לוי: כי לא יכלו לדבר איתי, לא הצליחו, אף אחד לא רצה לדבר איתי.
<נתנאל לוי: כי ניסיתי לפנות, ניסיתי ל - - -
עדי קול: והיה לך חום, ביקשת רופא, מה אמרו?
<נתנאל לוי: לא הוציאו אותי לרופא, אמרו לי שיש חיילות שמטפלות.
<נתנאל לוי: סתם חיילות, אין להן מכשירים, אין כלום, שמו לי אינפוזיה, איך זה מתקשר לחום?
<מאיר אוחנה: לקחו אותך חובשות?
<נתנאל לוי: כן.
<מאיר אוחנה: ולקחו לך מדדים?
<מאיר אוחנה: ו-?
<מאיר אוחנה: לא כל דבר זה רופא.
<מאיר אוחנה: חובש בא, לוקח מדדים, אם יש צורך להפנות לרופא יפנו.
עדי קול: 40 מעלות חום.
<נתנאל לוי: מה תגיד על זה שהיה שם חייל שהיה לו קילה והתנפח לו אשך לגודל כזה, כולם ראו שם ואף אחד לא טיפל בו במשך שבוע?
יצחק הרצוג: אבל יכול להיות, אתה יודע, זה עולה כטענה - - -
עדי קול: כן, זה חוזר.
יצחק הרצוג: שהשירות הרפואי בעייתי בכלא.
עדי קול: זה חזר מכמה גורמים ובכמה מקומות, הנושא של הגישה לרופא.
עדי קול: שלושה חודשים, מה עוד?
<מאיר אוחנה: זו פעם ראשונה שלך בכלא?
<מאיר אוחנה: כמה פעמים ישבת בכלא?
<נתנאל לוי: אחד לפני.
<מאיר אוחנה: פעמיים?
<מאיר אוחנה: גם על עריקות?
<נתנאל לוי: לא.
<מאיר אוחנה: על מה?
<נתנאל לוי: הייתי נפקד, ברחתי מהבסיס, לא בדיוק עריקות.
יצחק הרצוג: למה היית נפקד, אבל?
יצחק הרצוג: מה הייתה הבעיה?
<נתנאל לוי: יש לי בעיות כלכליות ולא הצלחתי למצוא עזרה.
יצחק הרצוג: תסביר את הבעיה הכלכלית, רק שנבין.
<נתנאל לוי: יש לי משפחה גדולה, אני אח גדול במשפחה עם 11 ילדים.
יצחק הרצוג: אתה האח הבכור?
<נתנאל לוי: לאבא שלי יש חובות מעל 2 מיליון ואני היחיד שהיה מפרנס.
יצחק הרצוג: באת לצבא, הסברת את זה?
<נתנאל לוי: לא קיבלתי עזרה, לא שכירות, לא ת"ש, לא כלום.
<נתנאל לוי: חייל רגיל, 350 שקל.
יצחק הרצוג: ומי פרנס בינתיים?
יצחק הרצוג: יש משק?
יצחק הרצוג: יש נאמן על הנכסים של אבא?
<נתנאל לוי: לאבא שלי אין נכסים.
יצחק הרצוג: אז היו לו חובות ולך לא היו הכנסות.
<נתנאל לוי: הייתי עובד.
<נתנאל לוי: נעצרה העבודה.
יצחק הרצוג: ואז בגלל זה דפקת נפקדות?
<מאיר אוחנה: איפה שירתת, באיזה תפקיד?
<נתנאל לוי: עוד הייתי בטירונות.
עדי קול: אשתך נמצאת פה.
עדי קול: היית נשוי גם בצבא, במהלך השירות הצבאי?
<נתנאל לוי: התאריך של החתונה היה בכלא, היו לי גם בעיות עם החופשה, לצאת מהכלא.
עדי קול: אז לא הגעת לחתונה?
<נתנאל לוי: הגעתי באיחור.
<מאיר אוחנה: מה זה באיחור?
<מאיר אוחנה: באיזה שעה הגעת?
<נתנאל לוי: הוציאו אותי ביום של החתונה, הגעתי ב-9 בלילה.
<נתנאל לוי: החתונה היא ב-7.
<מאיר אוחנה: או, באמת.
עדי קול: לא, או באמת.
עדי קול: התשובה היא נו באמת?
<מאיר אוחנה: תני לי לבדוק את זה.
<מאיר אוחנה: אם הייתם מעבירים לנו את השם שלו, את הפרטים, היינו אומרים לכם גם באיזה שעה הוא יצא, מתי הוגשה בקשה, אם הייתה הזמנה.
עדי קול: קודם כל אנחנו נעביר את כל הפרטים, אבל להגיד 'אוי נו באמת' על השאלה, אה, אז הוא הגיע ישר לחתונה?
<מאיר אוחנה: אם הוא התחתן, אני לא מאמין שבאותו יום הוא הגיע ב-9 לחתונה.
<מאיר אוחנה: אבל נבדוק, אולי - - -
עדי קול: אבל יושב בן אדם ואומר לך את זה.
עדי קול: אני חייבת להגיד שהטון המזלזל - - -
<נתנאל לוי: קיבלתי החלטה מבית דין צבאי שאני אצא כמה ימים לפני בשביל להתארגן לחתונה.
עדי קול: בעיניי, הטון שבו נשאלות השאלות לא ראוי.
יצחק הרצוג: הלכת לבית דין וביקשת להשתחרר לצורך החתונה?
<נתנאל לוי: בדיון שלי, כשנתנו לי את העונש, ביקשתי להשתחרר לצורך החתונה וקיבלתי בהחלטה שלהם שאני אצא כמה ימים לפני.
עדי קול: רק מבחינת משכורת, כחייל נשוי קיבלת תוספת למשכורת, נכון?
<נתנאל לוי: השתחררתי.
עדי קול: אנחנו יכולים בסוף גם להיכנס לפרטים הקטנים של באיזה החלטה, אבל אני חושבת שהתמונה הגדולה והמשמעותית היא החוויה של - - - רות, בבקשה.
<רות מאיר: שלום.
<רות מאיר: קוראים לי רות.
<רות מאיר: אני אחות של בועז שהוא היה בכלא לפני חודשיים.
עדי קול: הוא עדיין חייל?
<שפרה שחר: כן, הוא עדיין חיל, הוא לא יכול היה לבוא.
<רות מאיר: הוא חייל שבא ממשפחה חרדית, שהתגייס יותר מאוחר, כדי לתת, כדי באמת - - - הוא רצה, הייתה לו המון מוטיבציה להיות לוחם ושוב, בגלל כל הבעיות הכלכליות, הוא ביקש עזרה, גם אני חושבת נפשית הוא היה צריך.
עדי קול: מאיפה אתם?
<רות מאיר: מירושלים.
<רות מאיר: וגם כלכלית, היו לו גם חובות, ובכלל, בלי קשר עם המשפחה, ממש חייל בודד.
<רות מאיר: הוא הגיע למצב שהוא פשוט יצא, הוא דפק עריקות, הוא לא חזר.
<רות מאיר: אל"ף כל, לא יותר מדי בכלל באו לחפש אותו.
<רות מאיר: זה משהו מזעזע.
<רות מאיר: הוא פשוט לא היה בקשר עם המשפחה, המשפחה קצת מסובכת, היא גם מוכרת ברווחה, משפחה של 9 ילדים, אני התחתנתי לא מזמן, אני פחות או יותר לא ידעתי שום דבר, רק בחודש האחרון ידעתי שהוא עריק.
<רות מאיר: הוא סיפר לי את זה וממש שכנעתי אותו שיילך, שאני אתמוך בו בכול, שיילך ויסגיר את עצמו לכלא, אני הלכתי איתו למשטרת מוריה, הוא הלך, הוא נכנס ואז גם פגשתי את שפרה, קצת דיברתי איתה.
<רות מאיר: לי אין מושג, לא בצבא, לא בשום דבר, לבד, אחות, דואגת לאח שלה.
<רות מאיר: אל" כל, הוא נכנס, מגבת לא הביאו לו, שבועיים, זה אל"ף כל.
<רות מאיר: לבן אדם, כל החניכיים שלו היה לו דלקת ואף אחד לא דאג להביא לו רופא.
עדי קול: זה אתה לא יכול להגיד שחובשות מטפלות.
<רות מאיר: כל הזמן הביאו לו כדורים ומשככי כאבים.
<רות מאיר: זאת אומרת שאם עכשיו קורה לו משהו, זה לא משפיע אפילו.
<רות מאיר: כל הזמן אמרו לו 'ביום חמישי תראה רופא', 'ביום חמישי תראה רופא', 'בועז, מה קורה?
<רות מאיר: ביום חמישי תראה רופא'.
<רות מאיר: טלפונים, לא משנה, אני דואגת מה קורה לאח שלי, איפה, אני מדברת, מתקשרת, מלא התקשרתי, לקצין העיר, לא מוצאת שום דבר.
<רות מאיר: באתי לבקר אותו, דיברתי עם אחד מהמפקדים שלו לגבי השיניים שלו.
<רות מאיר: הוא ילד כזה, הוא לא כזה יודע לדבר ולהילחם, הוא ילד טוב, כאילו, הוא לא מבין מה קורה איתו.
<רות מאיר: לא משנה שהוא לא קיבל רופא, לא משנה שהוא לא קיבל קב"ן, לא משנה שהוא סיפר על התעללויות, אם זה בחי"תים, תעשו ככה, תעשו ככה ומשחקים איתם כמו שהם כלום.
<רות מאיר: זה מזעזע, כאילו מה אתם רוצים?
<רות מאיר: אלה ילדים שרצו לשרת, לא הבאתם להם את התנאים שהם יכולים לעשות וכאילו הם רוצחים.
<רות מאיר: הוא סיפר לי שבחום ילדים התעלפו בחי"תים, חברים שלו התעלפו, קשרו, הרביצו, פוצצו את הראש, ממש פיצצו מכות לאחד מהחיילים שם.
<רות מאיר: הוא יצא מהכלא.
<רות מאיר: אני רוצה להגיד לכם שאח שלי לא יצא אותו בן אדם.
<רות מאיר: הוא גר אצלי.
<רות מאיר: הוא ממש בדיכאון.
<רות מאיר: הוא רועד, יש לו רעידות בגוף, מאז שהוא יצא.