GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שרה רובינשטיין: למה 100 אולפנים?
<שרה רובינשטיין: לעולי אתיופיה?
שמעון סולומון: לא, בסך הכול.
עדי קול: יש למעלה מ-100 אולפנים בפריסה ארצית לכלל העולים, ו-400 כיתות אולפן.
שמעון סולומון: חלקם במתנ"סים, חלקם ברשויות.
שמעון סולומון: אלה שבמתנ"סים הם לאוכלוסייה ותיקה?
<שרה רובינשטיין: לא, בוא נפריד - - -
עדי קול: אין מעבר לאולפן ראשוני?
<שרה רובינשטיין: אני אסביר.
<שרה רובינשטיין: עולי אתיופיה נקלטים במרכזי הקליטה.
<שרה רובינשטיין: רוב העולים מהארצות האחרות אינם נקלטים במרכזי הקליטה, אלא בקליטה ישירה ובאולפנים עירוניים.
<שרה רובינשטיין: האולפנים העירוניים הם קודם כול אולפנים ראשוניים, כי המדינה מאפשרת לכל עולה חדש בתקופת הזכאות ללמוד חמישה חודשים באולפן הראשוני.
<שרה רובינשטיין: המדינה איננה מתקצבת למידה בהמשך לאולפן.
<שרה רובינשטיין: בכל השנים אנחנו העלינו את העניין שאדם, אפילו המוכשר ביותר...
<שרה רובינשטיין: המדינה נותנת חמישה חודשים או עשרה חודשים.
<שרה רובינשטיין: מדי פעם אנחנו קיימנו כיתות המשך, ככל שיתרת התקציב אפשרה לנו.
<שרה רובינשטיין: בשיתוף עם משרד הקליטה אנחנו מקיימים גם כיתות שמקיימות עברית תעסוקתית - - -
<שרי פייר: יש עברית תעסוקתית, יש מקצות פרא-רפואיים, יש כיתות לעיוורים, לאספרגר - - -
<שרה רובינשטיין: רגע.
<שרה רובינשטיין: הכיתות של העברית התעסוקתית זאת הקצבה, הקצאה.
<שרה רובינשטיין: אנחנו עכשיו, דרך אגב, בלי תקציב מדינה ל-2013.
<שרה רובינשטיין: אנחנו אמורים לקבל תקציב ממשרד הקליטה, אבל אין להם.
<שרה רובינשטיין: אנחנו אמרנו - - -
שמעון סולומון: לא, זה לא נכון.
שמעון סולומון: גם בהיעדר תקציב, יש חלוקה ב-12.
<שרה רובינשטיין: סליחה, אני אומרת את הדברים מהשטח, אני בסך הכול עובדת מדינה.
שמעון סולומון: אבל אם אומרים לך ככה, אז תגידי לנו.
<שרה רובינשטיין: אני בכל זאת אומר.
<שרה רובינשטיין: כאשר מדובר - - -
<שרי פייר: התקציב הוא תקציב בסיס, אתם תקבלו אותו.
<שרי פייר: התקציבן שלנו דיבר עם התקציבן שלכם, ולכן אתם גם ממשיכים לקיים.
<שרי פייר: אנחנו הודענו את זה.
<שרה רובינשטיין: יושבים כאן אנשים רבים מסביב לשולחן, ואנשים יודעים דברים אחרים.
<שרה רובינשטיין: אני אומר עוד פעם, באופן מסודר: המדינה מתחייבת עוד פעם לאולפן ראשוני, ובהמשך לאולפן ראשוני אין היום בעצם מסגרת של כיתותו המשך.
<שרה רובינשטיין: יש מסגרת טובה שנקראת "כיתות לעברית תעסוקתית", והיא מתקיימת, אך לא כל עולה חדש מגיע, כי יש כמות מסוימת.
עדי קול: אתם יודעים כמה זכאים לעברית תעסוקתית?
<שרה רובינשטיין: זה לא עניין של זכאים.
<שרה רובינשטיין: מבחינתי כולם זכאים וראויים - - -
<דוד יאסו: זה ההנגשה.
<דוד יאסו: יש הנגשה, ומי שרוצה - - -
עדי קול: עברית תעסוקתית זה אתם מספקים או שזה עובר למשרד הקליטה ולתמ"ת?
<שרה רובינשטיין: אנחנו מלמדים.
<שרי פייר: אנחנו משתתפים בשכר המורים.
<שרה רובינשטיין: יש לנו תכניות מיוחדות שאנחנו פיתחנו לעולים - - -
עדי קול: כמה זה הקורס הזה?
<שרה רובינשטיין: הסטנדרט זה 150 שעות.
<שרה רובינשטיין: יש כיתות שלומדות את זה פעמיים בשבוע, כך שזה נמשך כמה חודשים, ויש כיתות שבהן התלמידים אומרים שהם רוצים ללמוד באופן אינטנסיבי, ואז לומדים במשך שישה שבועות.
עדי קול: ברוך, כשסיימת אולפן מישהו הציע לך לעשות קורס בעברית תעסוקתית?
<שרה רובינשטיין: לא, רק עוד להשלים דבר אחד לגבי האולפנים הראשונים: כשאנשים מגיעים בשנה הראשונה הם מצויים בהלם של קליטה, הם מצויים במצב שהם בקשר עם המשפחות ומעבירים כסף למשפחות, ולא תמיד הם מגיעים ללימודים.
<דוד יאסו: לא נכון - - -
שמעון סולומון: לא נכון - - -
<שרה רובינשטיין: יש היעדרויות רבות מהאולפנים.
שמעון סולומון: אני רוצה להגיד לך משהו.
שמעון סולומון: אנחנו עברנו תהליכי עלייה.
שמעון סולומון: יש שני דברים.
שמעון סולומון: אני אומר לך את זה גם כמנהל מרכז קליטה לשעבר.
שמעון סולומון: עד 99', שבה עלו האחרונים, לא היה את המושג של לשלוח כסף חזרה.
שמעון סולומון: לא היה דבר כזה.
שמעון סולומון: כולנו עלינו דרך סודאן, במסע, לא היה לנו... מה שכן, מה שאת אומרת נכון לעולים של היום.
שמעון סולומון: דרך אגב, כל הסכסוכים של בני הזוג זה בעניין הזה.
<שרה רובינשטיין: אני לא אמרתי שבשנה מסוימת.
<שרה רובינשטיין: ..
<שרה רובינשטיין: אני אמרתי שהעולים החדשים, בכל גלי העלייה, הפניוּת שלהם ללימוד עברית היא מאוד מצומצמת.
עדי קול: לאו דווקא בגלל - - -
<שרה רובינשטיין: יש כל מיני סיבות.
<ברוך תספאי: אני קיבלתי 20 שקל.
<ברוך תספאי: היו נותנים לנו לכיס 20 שקל.
<ברוך תספאי: 20 שקל נתנו לנו, אמרו לנו: תשלמו ביטוח לאומי.
<ברוך תספאי: עם 20 שקל.
<דוד יאסו: היה כסף אחר בשנות ה-80'.
<ברוך תספאי: אני אספר לציבור: אח שלי היה, גדול, באדיס אבבה.
<ברוך תספאי: אני לא שלחתי לו אגורה.
<ברוך תספאי: לא רשם לי עשר שנים מכתב.
<ברוך תספאי: הוא כועס עליי: יש לי כסף במיטה, אני יושן, לא שולח לו אגורה, כלום.
<ברוך תספאי: אתה יודע, אימא שלי זקנה.
<ברוך תספאי: .. גם הייתי חולה, קיבלתי אסתמה פה בארץ, אני אסתמטי.
<ברוך תספאי: לא רשם לי מכתב, אח שלי – "מה שלומך", "ילדים, אישה", "איך אתה", בריאות" – הוא כועס.
<ברוך תספאי: אימא שלי חכמה, זקנה, היא רשמה לו מכתב, ממישהו ביקשה: "אח שלך חולה, אין לו מה לאכול, אני עוזרת לו".
<ברוך תספאי: אימא שלי עזרה לי כל החיים שלי.
<ברוך תספאי: אמת.
<ברוך תספאי: אני לא אשכח.
<ברוך תספאי: אבל אני לא עוזר לה, אין לי כסף.
<ברוך תספאי: אין לי כסף.
<ברוך תספאי: לא שלחתי כסף לאח שלי בגלל זה - - -
<שרה רובינשטיין: אני מאוד מבינה את מה שאתה אומר, אבל אני מאוד מבקשת שלא תטו את מה שאני אמרתי.
<שרה רובינשטיין: אני אמרתי שיש בעיה גדולה: שאנשים מגיעים לאולפנים, חלק מהם ממצים את האולפן, אבל רבים מהם אינם ממצים את האולפן הראשוני, ודרוש המשך.
עדי קול: זו פשוט אמירה מאוד קשה להגיד ששולחים כסף לכל המשפחות.
עדי קול: זה היה רלוונטי כנראה רק לחלק מהעולים - - -
<שרה רובינשטיין: אני מדברת על 30 שנה.
<שרה רובינשטיין: לא, לא, אל תוציאו דברים - - -
עדי קול: אני עברתי לארצות-הברית.
עדי קול: לא יודעת אנגלית, נסעתי ללמוד באוניברסיטה מאוד טובה.
עדי קול: עשיתי עלייה, למדתי בארץ, הכול היה בסדר, ועדיין – בשנה הראשונה לא הספקתי לעשות שום דבר שקשור בלשפר שפה, כי אתה מתעסק במעבר למדינה חדשה, עם כל הקשיים.
עדי קול: לכן אני אומרת שהתפיסה העקרונית של מדינת ישראל, שאומרת שבשנה הראשונה אתה צריך גם להתגייר, גם למצוא עבודה, גם למצוא דיור, וגם ללמוד את השפה, ומה שאחר כך זו בעיה שלך – זו אמירה לא הגיונית בעיניי.
<שרי פייר: לכן כל הנושא של אולפנים ועולים – לאו דווקא ליוצאי אתיופיה – נמצא עכשיו בשלבי היערכות ובחינה מחדש במשרד לקליטת עלייה.
<שרה רובינשטיין: ואני רוצה להוסיף שאנחנו שוקדים על תכניות לימוד מותאמות, וכל הזמן משכללים ומתאימים ללומדים שונים.
עדי קול: אני מבינה היום פחות מגיעים, ועכשיו אנחנו צריכים לטפל במה שקרה לפני 30 שנה.
<שרה רובינשטיין: לא, לא, יש לנו עכשיו - - -
עדי קול: סליחה, ניתן לדוד לדבר.
<דוד יאסו: אני חושב שבעלייה של ברוך, בשנות ה-80'...
<דוד יאסו: אני הייתי טירון.
<דוד יאסו: אני באתי ב-81' ושמעון הגיע ב-80'.
<דוד יאסו: ככה שאתה צודק – הוריי עד היום לא יודעים קרוא וכתוב, כי המבוגרים שהיו באותו זמן.
<דוד יאסו: .. אני זוכר שנכנסנו לאולפן.
<דוד יאסו: אחרי שבועיים שהייתי במרכז קליטה עתלית הכניסו אותי לכיתת אולפן.
<דוד יאסו: מה השגתי שם?
<דוד יאסו: רק אלוהים יודע.
<דוד יאסו: אבל המשכתי לפנימייה וכן הלאה, והגעתי לאיפה שהגעתי.
<דוד יאסו: אני יודע שבעניין הזה, בשנות ה-80', מה שהיה חשוב לנו, המבוגרים לפחות, היה כמה שיותר לצאת לעבודה.
<דוד יאסו: ואף אחד גם לא עקב אחרינו בנושא של הלמידה.
עדי קול: המדינה גם רצתה שתעבדו כמה שיותר מהר, כי זה יעלה להם פחות.
<דוד יאסו: אני מצטט את המבוגרים, שעד היום, כמוך, אולי מדברים עברית כמו שאתה מדבר, אבל לא יודעים לקרוא וכתוב.
<דוד יאסו: אני במשרד מ-93' – מאתרי הקרוואנים של מבצע שלמה ועד היום.
<דוד יאסו: יש מדיוניות חד-משמעית בכל אתר, והיום במרכזי הקליטה: שעולה מגיע ותוך שבועיים חייב להיכנס לכיתת אולפן.
<דוד יאסו: כי זה נגרר לסל הקליטה.
<דוד יאסו: הסל קליטה נגמר אחרי 12 חודש, וכדי שלא תהיה לו בעיה, אנחנו באמת לחוצים שהוא ייכנס לכיתת אולפן.
<דוד יאסו: היום בכל מרכז קליטה יש כיתת אולפן.
<שלומית אבינוח: ועוקבים אחריהם שהם לומדים?
<דוד יאסו: כולם.
<דוד יאסו: מי שנמצא – לומד אולפן וגיור.
<דוד יאסו: אולפן משמונה וחצי ועד השעה אחת, ואחר כך, בשעה שלוש-ארבע, מתחיל הגיור.
<דוד יאסו: יש כאן עומס על המשפחה.
<דוד יאסו: אדם שבחיים שלו לא ישב על כיסא - - -
<דוד יאסו: שנייה, אני רק מתאר את המצב שיש.
<דוד יאסו: היום אין דבר כזה אחד שלא לומד.
<דוד יאסו: אני מקבל עדכון ממשרד הפנים והלמ"ס כל שנה.
<דוד יאסו: בקריית אונו יש 12 נפשות.
<דוד יאסו: שמונה נפשות עלו בין 80' ל-91', וברוך הוא אחד מהם, ומ-92' עד 2000 עוד שלוש נפשות, ונפש אחת מ-2001 עד 2006.
<דוד יאסו: לכן אין מוקד באזור.
<דוד יאסו: משרד הקליטה הקים בשנת 2000 מוקדי קליטה.
<דוד יאסו: מוקדי הקליטה, על פי החלטת ממשלה, קמו כדי לתת מענה לאוכלוסייה - - -
עדי קול: אבל באור יהודה אמרו לו שהוא לא יכול - - -
<דוד יאסו: אני אתייחס לזה.
<דוד יאסו: יש לי פה התייחסות מהבוקר למוקד באור יהודה.
<דוד יאסו: מוקדי הקליטה, הקמנו אותם במקומות עתירי עולים – יישובים שיש בהם יותר יוצאי אתיופיה, והתמקדנו גם בשכונות של עולים, למשל קריית משה ברחובות.
<דוד יאסו: אבל הם לא נותנים מענה ליישובים העוטפים אותם.
<דוד יאסו: אור יהודה נותן מענה ליהוד, כי הכנסנו אותו, בגלל שביהוד נכנסו לפני שלוש שנים כ-50 משפחות.
<דוד יאסו: 50 משפחות נכנסו, ושם אי אפשר לפתוח מוקד קליטה.
<דוד יאסו: אבל יחד עם אור יהודה, הם באמת מקבלים מענה.
<דוד יאסו: בקריית אונו, אני מודה ומתוודה, לא שמעתי, לא ראיתי, ולא נתנו מענה.
<דוד יאסו: לא התייחסנו.
<ברוך תספאי: (אומר דברים באמהרית.
<ברוך תספאי: )
<דוד יאסו: (אומר דברים באמהרית.
<דוד יאסו: ) מה שהוא אומר זה שבפנייה שהוא פנה למוקד, מה שבאמת פגע בו שזה שבן הקהילה.
<דוד יאסו: .. במוקדים עובדים רק בני הקהילה...
<דוד יאסו: הוא פנה לבן הקהילה, והוא ענה לו תשובה מתנשאת: "לא מגיע לך".
<דוד יאסו: כאבה לו התשובה.
<דוד יאסו: אני לא יודע מה היה השיח.
<דוד יאסו: אני שאלתי את מנהל המוקד אם הייתה פנייה מתישהו.
<דוד יאסו: יש לנו שם ארבעה עובדים: מנהל, רכז נוער, רכז תעסוקה ומזכירה.
<דוד יאסו: כולם דוברי השפה.
<דוד יאסו: כנראה הוא פנה לאחד מהעדה.
<דוד יאסו: אבל מנהל המרכז אמר לי שהוא לא זוכר.
<דוד יאסו: יחד עם זה, יש מתנ"ס באור יהודה, ומ-30 באפריל 2012 יש להם אולפן שפועל כמעט כל הזמן, והתפקיד של המוקד הוא גיוס של האוכלוסייה.
<דוד יאסו: הוא לא מממן, אין לו מימון תקציבי.
<דוד יאסו: אבל שאלתי אותו מי מממן אותו, מי מפעיל אותו - - -
עדי קול: כמה עולה קורס כזה?
<דוד יאסו: לא משלמים.
<דוד יאסו: שאלתי אותו מי מממן, מי אחראי, והוא אמר לי שהאגף למבוגרים במשרד החינוך.
<שרה רובינשטיין: נכון.
<דוד יאסו: אני לא ידעתי באיזה יישוב הוא גר.
<דוד יאסו: עכשיו אני יודע.
<דוד יאסו: אני אומר – ולא רק בשביל הוועדה – שאני אפתור את הבעיה הזאת.
<דוד יאסו: כי קריית אונו ואור יהודה זה צמוד.
<דוד יאסו: ההנחיה שלנו היא: נניח שביבנה יש לי מוקד, אז אם יבואו אליו מגדרה או רחובות, הוא לא יקבל אותם – לא לקורסים ולא לכלום – כי כל התקציב הוא נקודתי ליישוב.
עדי קול: אבל אין מספיק אנשים - - -
<דוד יאסו: אני לא מדבר איתך על אולפן - - -
עדי קול: אמרנו הרגע שבמוקד קליטה אין מספיק אנשים בכיתות, אנשים לא לומדים; ובכל זאת – פונה אדם מגדרה, ואומרים לו "אני לא יכול לקבל אותך"?
<דוד יאסו: לא, אני אסביר לך שנייה.
<דוד יאסו: המוקד הוא לא בעניין של האולפן.
עדי קול: אבל יש לו גם אולפן.
<דוד יאסו: אין לו, אין לו, הוא מגייס.
עדי קול: אז הוא אומר "עכשיו יש לי עשרה אנשים, אז אני רוצה מורה מחינוך מבוגרים"?
<שרה רובינשטיין: הוא אומר " אני רוצה לפתוח כיתה, אני רוצה תקציב לפתיחת כיתה".
עדי קול: אז מה זה משנה לו אם האדם גם בגדרה או ביבנה?
<דוד יאסו: במוקדים נותנים תעסוקה, חינוך בלתי פורמלי, והסברה.
עדי קול: למה זה משנה איפה הוא גר?
<דוד יאסו: כי ההתקשרות שלי היא מול הרשות.
<דוד יאסו: אם חס וחלילה קורה משהו לתושב ממקום אחר, אז הרשות לא מבטחת אותו, לא נותנת לו את כל הדברים שהיא צריכה לתת לו.
עדי קול: יש השתתפות תקציבית של הרשות?
<דוד יאסו: הכול ניהול שלה.
עדי קול: זאת אומרת, יכול להיות שיש עוד ערים כמו קריית אונו, שנופלות בין הכיסאות.
<שלומית אבינוח: בגדרה יש מלא אתיופים.
<דוד יאסו: בגדרה ש מוקד.
<שרה רובינשטיין: דוד, אבל מה בעצם הרשות נותנת?
<שרה רובינשטיין: היא מאפשרת מקום שבו הלימודים יתקיימו.
<שרה רובינשטיין: כי אין מי שמממן את התקורה.
עדי קול: אז זה המימון.
עדי קול: היא לא מממנת את הסל עצמו.
שמעון סולומון: א', עולות פה כל מיני פרצות שצריך לבדוק, כל מיני מרכיבים של העולים, גם אם זה גורם חיצוני, שאתם צריכים לדעת – קצת להגדיל את הראש ולדעת מי מממן, איך ומה וכולי.
שמעון סולומון: ב', אני רוצה ללכת מהסוף, מהמטרה, אחורה; ולגזור את הצעדים.
שמעון סולומון: ברגע שאנחנו אומרים שעולה חדש, לא משנה כמה שנים הוא פה, צריך ללמוד באולפן, אז את כל הטכניקות שבאמצע, צריך לפתור אותן.
עדי קול: יש כיתה, וזה לא ששואלים אותך כשאתה נכנס אם אתה מקריית אונו או מיבנה.
עדי קול: אם יש כיסא – שב.
<דוד יאסו: אני רוצה להגיד לכם שמוקדי הקליטה, כפי שאמרתי, הוקמו ללא התייחסות לשנת העלייה.
<דוד יאסו: איפה שיש לי מוקד קליטה - - -
עדי קול: ההתייחסות גאוגרפית.
<דוד יאסו: אבל מוקד קליטה, גם אם הוא 15 שנה, גם אם הוא 20 שנה, גם אם אלה הילדים שלי שנולדו פה בארץ, אם יש להם צורך במוקד קליטה – הם ילכו ויקבלו מענה.
<דוד יאסו: כך שמוקד קליטה לא מתייחס לשנת עלייה.
שמעון סולומון: זה הייעוד שלו.
<דוד יאסו: יחד עם זה, כמו שאמרה ד"ר שרי, יש גם נושאים שהם עד 15 שנה, כי יש להם הגבלה, ואז יש גם ועדות חריגים.
<דוד יאסו: אבל אם יש מוקד רלוונטי... אם הוא היה באור יהודה, והיו אומרים לו "אתה מעל 15 שנה" – זה לא בא בחשבון.
<דוד יאסו: אני מאמין שאם היית מדבר עם המנהל זה היה בסדר.
<שלומית אבינוח: אבל הוא לא יכול להגיע למנהל.
<גלעד מילס: חשוב להגיד שהשאלה של הנגשה היא שאלה קריטית.
<גלעד מילס: אני סטודנט למשפטים.
<גלעד מילס: דיברתי עם משרד הקליטה, התחננתי, ולא דיברו איתי על ועדת חריגים.
<גלעד מילס: "אין שום דבר שאפשר לעשות".
<שרי פייר: אתה יודע עם מי דיברת?
<שלומית אבינוח: מה זה משנה?
<גלעד מילס: העניין הוא שהאקטיביות שנדרשת כאן מעולה מאתיופיה היא אקטיביות - - -
עדי קול: לא הגיונית, לא הגיונית.
עדי קול: במקרה גלעד הוא סטודנט שלי, ובמקרה ברוך הוא חבר שלו, ובמקרה אני חברת כנסת, אז הגענו לפה.
עדי קול: אבל תחשבו על כמות האירועים שאנחנו מעלים עכשיו בכנסת רק בגלל שאני קשורה לאוכלוסייה...
עדי קול: אתם פשוט לא מאמינים.
<שרי פייר: בגלל זה כל הנושא הזה נמצא עכשיו בהערכה ובחינה מחודשת.
<שרי פייר: אבל באופן עקרוני, ההנגשה צריכה - - -
<שלומית אבינוח: אבל איפה זה כתוב?
<שלומית אבינוח: אנחנו רואים את זה בהרבה ועדות - - -
<שרי פייר: יש נוהל רשויות - - -
עדי קול: סליחה, את יודעת איך התלמידים מגיעים ל"אוניברסיטה בעם"?
עדי קול: דרך רשויות רווחה.
עדי קול: את יודעת כמה יוצאי אתיופיה יש ברשויות רווחה?
עדי קול: המון.
עדי קול: אבל כשאני שואלת את העובדת הסוציאלית אם היא יודעת משהו על עברית ולימודים, היא אומרת לי "אין לי מושג, זה לא אני, זה מרכז קליטה".
עדי קול: אז יכול להיות שאחרי כל כך הרבה שנים, שבהן לצערנו הרבה משפחות יוצאי אתיופיה הגיעו לרווחה, צריך להיות שיתוף פעולה עם הרווחה, כי לשם הם מגיעים.
עדי קול: כל התלמידים שלי הגיעו מהרווחה, ושם אין להם שום מענה לעברית.
עדי קול: אז אולי צריכים לעשות איזשהו איגום משאבים.
<שרי פייר: יש לנו במשרד שירות רווחה – אגב, זו לא טריטוריה שלי – ובנוסף, בכל מחוז יש לנו עובדת סוציאלית מחוזית - - -
עדי קול: אבל הם הולכים לרווחה עירונית, לעובדת סוציאלית שנותנת שירות לא רק לעולים אלא לכולם.
עדי קול: אז היא צריכה להיות מסוגלת לדעת את זה שהיא יכולה להפנות את ברוך.
עדי קול: מי הפנה אותך אלינו?
<ברוך תספאי: עובדת סוציאלית.
עדי קול: היא לא אמרה לך כלום על לימוד עברית ומה צריך לעשות כדי ללמוד עברית?
<ברוך תספאי: היא אמרה לי: יש לך כזה, אתה יושב לבד, אם אשתך תסתדר מהעבודה, תלכו - - - והם יגישו.
<ברוך תספאי: .. באוניברסיטת תל-אביב לומדים...
<ברוך תספאי: תלכו - - - יגישו, תלכו – יהיה להם כיף.
<דוד יאסו: אני לא חושב שמשרד הקליטה, כמשרד, ערוך ופרוס היום להגיד לכל האוכלוסייה מה צריך.
<דוד יאסו: אני חושב שיש עניין אישי של כל אחד ואחד.
<דוד יאסו: במידה שיש צורך, צריך להגיע.
<דוד יאסו: כמעט בכל האזורים יש לנו לשכות וסניפים, וצריך לבוא לשם ולהגיש את הבקשה, לאו דווקא טלפונית.
<שלומית אבינוח: באיזו שפה כתובה הבקשה?
<דוד יאסו: דווקא באזור שלו יש דובר שפה.
<דוד יאסו: יש לנו כ-21 עובדים שפרוסים במרחבים בכל הארץ.
<שלומית אבינוח: יש הנחיה לעזור למלא את הטפסים?
<דוד יאסו: בוודאי, זו פנייה.
<דוד יאסו: אם הוא רוצה פתרון דיור – הוא פונה.
<דוד יאסו: אם הוא רוצה בנושא תעסוקה - - -
<שלומית אבינוח: אני שואלת כי יש אנשים שלא יודעים קרוא וכתוב, ועם כל הטופסיאדה... אני לא מדברת על ברוך, אני מדברת על הנחיה כללית.
<שלומית אבינוח: הפקיד שיושב, הוא בעמדה של פקיד, הוא לא מבין את זה שצריך את העזרה.
<דוד יאסו: אני לוקח את זה עכשיו, ובתוך המשרד אנחנו הולכים להעביר את זה.
<דוד יאסו: .. זה לא קשור אלינו באופן אישי.
<דוד יאסו: זו הנחיה כללית שצריכה להיות.
<דוד יאסו: אבל אם הוא היה דופק בדלת של הלשכה בפתח תקווה ואומר: רבותי - - -
<גלעד מילס: אתה דורש ממנו אקטיביות ש - - -
<דוד יאסו: בוודאי שאני דורש, גם באופן אישי.
עדי קול: אני חייבת להגיד שאני עובדת הרבה שנים באוכלוסייה, ואני הראשונה שדורשת מהם אזרחות משמעותית.
עדי קול: אני חושבת שכל אחד צריך לקחת ולדחוף את הזכויות שלו.
עדי קול: אבל זה אומר שהוא צריך להיות מודע לזכויות, וזה גם אומר שבסוף הדרך, אחרי שהוא ייסע לפתח תקווה, ייסע באוטובוס יקר, ימצא את המקום בפתח תקווה – הוא צריך לדעת שבסוף הדרך תהיה תשובה.
עדי קול: זה מאוד קל להתייאש באמצע.
עדי קול: גם גלעד היה מתייאש באמצע אם לא היינו דוחפים אותו.
עדי קול: ברור שאתה רוצה אחריות אישית.
עדי קול: פה האחריות האישית היא קודם כול להגיד "אני רוצה ללמוד", ואחר כך להתקשר למרכז קליטה.
עדי קול: .. תחשבו כמה טלפונים: למרכז קליטה, ל - - -
<שרי פייר: לא מרכז קליטה – משרד הקליטה.
<גלעד מילס: אני דיברתי עם שלושה אנשים שונים במשרד הקליטה: עם מוקד הקליטה בתל-אביב, שניסה להפנות אותי לפתח תקווה; חיפשתי באינטרנט את אור יהודה - - -
עדי קול: אני מסכימה לגבי האקטיביות, אבל אני חושבת שפה זו דרישה מוגזמת.
עדי קול: ברוך הוא אחד.
עדי קול: הוא אחד שהגיע במקרה לגלעד והגיע במקרה אלינו.
עדי קול: אבל יש כל כך הרבה בעיות של התנהלות שקופצות לי לעין.
עדי קול: למשל העובדה שרק בשנה הראשונה לומדים את העשרה חודשים האלה, ואחר כך הזכאות לא נמשכת.
<שרה רובינשטיין: זאת החלטת המדינה.
עדי קול: זה באחריות המדינה.
<דינה טורבסקי: זה רק לעולי אתיופיה.
<דינה טורבסקי: לשאר העולים זה חמישה חודשים.
עדי קול: ואחר כך יש את ה-15 שנה, ולעולים אחרים זה עשר שנים.
עדי קול: מה הזכאויות שבתוך ה-15 שנה?
עדי קול: אמרנו שהאולפן הראשוני לא.
עדי קול: מה כן?
<דוד יאסו: תעסוקה - - -
<שרה רובינשטיין: לא, אפילו אולפן ראשוני.
<שרה רובינשטיין: למשל, לפני שלוש שנים - - -
עדי קול: אמרנו שזה בשנה הראשונה - - -
<שרי פייר: לא, בתוך 15 השנים האלה אפשר אולפן ראשוני, בלי שום - - -
<שרה רובינשטיין: זה לא כל כך פשוט, שרי.
<שרי פייר: יש הוראת שעה - - -
<שרה רובינשטיין: התברר שבקריית שמונה היו כמה עולים שלא למדו באולפן הראשוני.
<שרה רובינשטיין: הייתה פנייה, ומשרד הקליטה באמת הוציא תקנת שעה שאפשרה לקלוט אותם.
<שרה רובינשטיין: הם היו לפחות עשר שנים - - -
עדי קול: אנשים ספציפיים?
<שרה רובינשטיין: כן, הייתה קבוצה של אנשים שהיו לפחות עשר שנים בארץ, והם למדו אולפן ראשוני.
<שרה רובינשטיין: הייתה כיתת בוקר אחת וכיתת ערב אחת, והם השלימו אולפן ראשוני אחרי הרבה שנים.
עדי קול: אז היום, כדי שאנשים יוכלו להמשיך אולפן ראשוני בתוך ה-15 שנה, טכנית זה רק בהוראת שעה?
עדי קול: לא בחוק, לא זכות, לא שום דבר?
<שרי פייר: לא, זו הוראת שעה.
<שרי פייר: אבל הוראת שעה שמגדילה מעשר שנים ל-15 שנים.
עדי קול: רק לעולי אתיופיה?
<שרי פייר: לעולי אתיופיה.
עדי קול: שאלת תם: מכיוון שאין הרבה דרישה ושאנשים לא מודעים לזה – למה לא לכל החיים, למה רק 15 שנה?
עדי קול: עולה הוא עולה הוא עולה, לא?
<שרה רובינשטיין: זה עניין של תקציבים.
<דוד יאסו: יש איזשהו היגיון.
<דוד יאסו: צריך לשים איפשהו גבול.
<שרה רובינשטיין: זה עניין של תקציבים, כמה המדינה לוקחת על עצמה.
עדי קול: אנחנו ביקשנו נתונים מספריים.
עדי קול: פנינו אליכם וביקשנו לדעת כמה אנשים מבוגרים, אחרי אולפן ראשוני, פונים לעבור את הקורסים האלה.
עדי קול: לא קיבלנו מספרים.
<שלומית אבינוח: אין, אמרו לי שאין.
עדי קול: אין נתונים מספריים על אנשים שעלו לפני 20 ו-30 שנה ועכשיו רוצים לפנות - - -
<דוד יאסו: אני אומר ככה: כמו שהתייחסתי בכל עשור לכמה עולים עלו - - -
שמעון סולומון: אתה יכול להגיד בכל חודש.
<דוד יאסו: בוודאי.
<דוד יאסו: אבל - - -
<חרמון עקיבא: אני אומר ככה: אם יש כיתה, והמורה כבר מלמד, אז אם רוצים להצטרף עוד אחד או שניים שהם כבר 30 שנה פה, אז מה הבעיה?
<שרי פייר: אז הוא פונה לוועדה - - -
עדי קול: אבל הוא לא יודע שקיימת הוועדה.
<גלעד מילס: אני לא יכולתי אפילו לנחש שהיא קיימת.
<גלעד מילס: ודיברתי עם שלושה אנשים במשרד הקליטה.
<גלעד מילס: זה שהיא קיימת, זה יופי, ואני בטוח שהזכויות נמצאות שם איפשהו.
<גלעד מילס: אבל כדי להוציא אותן, צריך עורך-דין.
עדי קול: אני מבינה שמי שעולה, אומרים להם תוך שבועיים "תלמדו".
עדי קול: אבל אני רוצה לדעת כמה אנשים דורשים את העברית הזאת אחרי השנה הזאת, כלומר בין השנה השנייה ל-15.
<שרה רובינשטיין: כיוון שזה נאמר רק אתמול, לא ידעתי על הבקשה הזאת.
<שרה רובינשטיין: אבל, בשנת 2008 למדו באולפנים הראשוניים 3,172 יוצאי אתיופיה, ב-204 כיתות.
<שרה רובינשטיין: באותה שנה היו לנו גם כיתות המשך לעולי אתיופיה, והיו לנו 376 תלמידים, שלמדו ב-27 כיתות.
<שרה רובינשטיין: מה זה "כיתות המשך"?
<שרה רובינשטיין: כיתות המשך זה ביישובי הקבע.
<שרה רובינשטיין: במרכזי הקליטה לא כל האנשים ממצים את כל עשרת החודשים, גם כשהם נמצאים במרכז הקליטה – מכל מיני סיבות, מוצדקות לחלוטין.
<שרה רובינשטיין: אבל במגורי הקבע, כשהם כבר עוברים לדירה משלהם ומשתלבים פחות או יותר בעבודה וחלק מהם למדו – אז את יכולה לראות שזה בערך 10%.
<שרה רובינשטיין: זה היה בערך 10%.
<שרה רובינשטיין: אני יכולה להגיד שהיו שם כיתות ברמות שונות: יש כאלה שכן קלטו את הקריאה והכתיבה, ויש כאלה שחזרו ליסודות.
<שרה רובינשטיין: שנה לאחר מכן היו המון כיתות של המשך.
<שרה רובינשטיין: למשל, היו לנו 1,348 לומדים באולפנים הראשוניים, ובכיתת ההמשך היו לנו 1,138, ב-74 כיתות.
<שרה רובינשטיין: אני מדברת רק על עולי אתיופיה.
<שרה רובינשטיין: שנה לאחר מכן, ב-2010, באולפן הראשוני היו לנו מעט, כי הייתה עצירה של...
<שרה רובינשטיין: היו בערך 808 שלמדו אולפנים ראשוניים, ובהמשך היו 1,495.
<שלומית אבינוח: אבל מה זה "למדו"?
<שלומית אבינוח: סיימו, או התחילו?
<שלומית אבינוח: יש לכם מעקב?
עדי קול: נכון, עוד לא התחלנו לדבר על האיכות של הקורסים, שלגביה אמרנו שיש נשירה גדולה.
<שלומית אבינוח: מה זה הספירה?
<שלומית אבינוח: שנרשם והגיע ביום הראשון?
<שרה רובינשטיין: אנחנו קיימנו את הכיתה, ומה שאמרתי קודם ולא התקבל כל כך יפה - - -
עדי קול: הבנו את המיצוי.
עדי קול: אבל אני רוצה לדעת את אחוזי הסיום - - -
<שרה רובינשטיין: אני לא יכולה לשלוף ככה, כשאומרים לי בשמונה בערב - - -
עדי קול: אז נבקש תשובה בהמשך לגבי אחוזי סיום של הקורסים בעברית.
<שרה רובינשטיין: בסדר.
<שרה רובינשטיין: אני רוצה להגיד שזה לא רק אחוזי הסיום.
<שרה רובינשטיין: אני רוצה להגיד שזה גם לאיזו תכנית לימוד מגיעים.
<שרה רובינשטיין: יש אנשים שלומדים אצלנו בכיתות ההמשך לא שנה אחת אלא כמה שנים.
<שרה רובינשטיין: לפעמים ההגעה לרכישת יסודות הקריאה והכתיבה והבנת הנקרא, זה עניין של כמה שנים.
עדי קול: לא אכפת לי מתי הם מסיימים, אני רוצה לדעת כמה סיימו את התכנית.
עדי קול: לא אכפת לי שזה ייקח שבע שנים.
<שרה רובינשטיין: אבל אנחנו טועים כשאנחנו שופטים את האוכלוסייה, שמגיעה מרקע אחר ויש לה צרכים אחרים.
<שרה רובינשטיין: לבוא ולהגיד "אנחנו רוצים לדעת האם כולם למדו, סיימו וניגשו למבחנים" – זה לא בדיוק עובד ככה.
<שרה רובינשטיין: אנחנו כן צריכים להבין את הצרכים שלהם, אף על פי שלפעמים אומרים אחרת.
<שרה רובינשטיין: דרך אגב, ישנם מבחנים ארציים באולפנים, שנוהגים משנת 2001 באולפנים לעולי המערב.
<שרה רובינשטיין: לעולי אתיופיה אנחנו מעבירים מבחנים משנת 2006.
<שרה רובינשטיין: אנחנו עושים שכלול גדול של המבחנים האלה, מפני שהיום הם מותאמים לאוכלוסיות שונות.
<שרה רובינשטיין: כמו אצל עולי המערב, יש שאלונים רגילים ויש שאלונים למתקדמים.
<שרה רובינשטיין: יש אנשים צעירים שמתקדמים בקצב הרבה יותר מהיר, והם מגיעים להישגים יפים.
עדי קול: אני יודעת שזה מרגיש כמו מתקפה, אבל זו לא מתקפה אישית בשום צורה - - -
<שרה רובינשטיין: לא, לא, אני חושבת שאנשים לא יודעים על העשייה.
<שרה רובינשטיין: נעשית עשייה גדולה.
<שרה רובינשטיין: אבל עדיין יש צרכים מרובים שלא נענים.
עדי קול: השאלה אם את מרגישה שהיום.
עדי קול: .. יש לי מלא שאלות.
עדי קול: הכיתות המשך האלה, האם ה-15 שנה בכלל רלוונטיות?
עדי קול: באיזה תקופה אחרי השנה הראשונה רוב האנשים צורכים את לימודי ההמשך האלה, את הכיתת המשך?
עדי קול: האם הם בדרך כלל באים בשנה השנייה?
עדי קול: השלישית?
עדי קול: הרביעית?
<שרה רובינשטיין: אני חושבת שאנשים איכשהו מנסים להתארגן כלכלית ותעסוקתית, ולפעמים בשנה הראשונה שהם נמצאים במגורי הקבע, הם לא מגיעים.
<שרה רובינשטיין: אבל יש כאלה שכן.
<שרה רובינשטיין: שוב, זאת קבוצה מאוד הטרוגנית.
עדי קול: אלה עוד דברים שאנחנו רוצים לדעת.
עדי קול: אם אנחנו רוצים לדרוש מהמדינה שיאריכו את ה-15 שנים האלה, אנחנו צריכים להראות שאנשים, לוקח להם זמן עד שהם באים.
שמעון סולומון: וגם שזו לא תהיה הוראת שעה.
<שרה רובינשטיין: אני יכולה להגיד לך שבכרמיאל הייתה כיתת נשים שהיו קרוב ל-20 שנה בארץ.
<שרה רובינשטיין: הן אמרו "עכשיו התפנינו, עכשיו הילדים יצאו, ואנחנו רוצות ללמוד".
<שרה רובינשטיין: הן לא מדברות.
<שרה רובינשטיין: רובן עבדו בניקיון.
<שרה רובינשטיין: הן למדו, והשלימו לא רק רמה גבוהה יותר בעברית אלא גם השלמת השכלת יסוד.
עדי קול: והן היו צריכות להיאבק כדי לקבל את זה מעבר ל-15 שנה.
<שרה רובינשטיין: וגם אנחנו נאבקנו.
<שרה רובינשטיין: נאבקנו מכל הכיוונים, וזה היה מדהים לראות את האנשים.
עדי קול: עקיבא, אתה רוצה לספר להם מתי מגיע הרצון ללמוד וכמה שנים זה לוקח?
<חרמון עקיבא: אני, רק בגיל 40 הגיע לי הרצון ללמוד.
<דוד יאסו: אני התחלתי את התואר הראשון שלי בגיל 39, וסיימתי תואר שני.
עדי קול: רוב העיסוק שלי הוא אגף לחינוך מבוגרים, כי אני חושבת שאנחנו מוותרים על המבוגרים, ואני חושבת שאנחנו יכולים לעשות יותר.
<טורבסקי דינה: אני רציתי להגיד משהו.
<טורבסקי דינה: יש כאן שאלה של מתי בן אדם יכול להרשות לעצמו ללמוד גם מבחינה כספית.
<טורבסקי דינה: זה לא רק אם הוא יקבל קורס חינם או לא, זה גם אם מישהו יכול לממן או לעזור לממן את זה שהוא לא עובד, או עובד חלקית.
<טורבסקי דינה: גם לגבי משרד הקליטה – אני מדברת עכשיו על עולי מערב.
<טורבסקי דינה: נגיד סיימו אולפן, קיבלו סל קליטה, סיימו קליטה, שישה חודשים סל קליטה הסתיים.
<טורבסקי דינה: סל קליטה לצעיר, נגיד: 2,500 שקלים לחודש.
<טורבסקי דינה: סיים.
<טורבסקי דינה: עכשיו אם הוא רוצה להמשיך ללמוד, בתכנית או לא בתכנית – הוא לא זכאי לקבל דמי קיום מינימליים שכל עולה אחר מקבל, בגלל שהוא לא בהגדרה של פנוי לחיפוש תעסוקה, כי הוא לומד כדי להשתלב בתעסוקה יותר טובה במקום לצאת היום לעבודת ניקיון.
<טורבסקי דינה: קל וחומר לגבי משפחות ולגבי שנים יותר מאוחרות.