GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי קול: האם חשוב לסיים תהליכים ולהבטיח שמישהו באמת מסיים ויוצא עם כוחות, או להגיע לכמה שיותר אנשים.
עדי קול: אני לא בטוחה שזה נכון.
עדי קול: יכול להיות שאם אתה משקיע משהו ומפסיק אותו באמצע – איבדת את ההשקעה ועדיף להגיע עד הסוף עם אנשים מאשר להתחיל עם מספר גדול יותר של אנשים ולהפסיק באמצע והתהליך ייפגע.
עדי קול: אשמח לשמוע מנציגות משרד הרווחה.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו נציגות שונות.
<שלי נורדהיים גולן: אני מייצגת את המוגבלים, נרד בראון מייצגת את הנוער ויש פה מטפלת שמייצגת את השירות הלאומי בכלל.
<שלי נורדהיים גולן: אני אדבר על המוגבלים כי זאת הזווית שלי.
<שלי נורדהיים גולן: אני מלווה את הנושא כבר שנים רבות.
<שלי נורדהיים גולן: אני חייבת להגיד שאנחנו רואים את זה כחלק מרצף של שירותים.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו בהחלט לא רואים את זה מבודד.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו מפתחים יותר ויותר – וגם שם יש לנו בעיה קשה מאוד של תקנים ומכסות – תוכניות מעבר.
<שלי נורדהיים גולן: כל תוכניות המעבר, כאשר את השירות הלאומי אנחנו רואים כחלק מהן ומכינת "כנפיים" היא חלק מהתוכניות שלנו – הן תוכניות של הכנה לחיים.
<שלי נורדהיים גולן: כולן הכנה לחיים.
<שלי נורדהיים גולן: אני אחראית על השיקום התעסוקתי במשרד הרווחה למוגבלים, ובכלל על שיקום תעסוקתי במשרד.
<שלי נורדהיים גולן: לא סתם אנחנו דווקא עושים את זה, כי אנחנו רואים את זה גם כהכנה לעבודה, לעולם העבודה.
<שלי נורדהיים גולן: אנשים שעושים תפקיד כזה לומדים כלים ומיומנויות של תעסוקה ולכן יש לנו אינטרס מאוד-מאוד בולט בנושא הזה.
<שלי נורדהיים גולן: כל תוכניות המעבר מטרתן בעצם להכין לעולם העבודה.
<שלי נורדהיים גולן: זה לא הדיון כאן, אבל אנחנו עושים פרויקט מקביל של התנדבות גם עם הצבא.
<שלי נורדהיים גולן: יש לנו פרויקט שנקרא "שילוב מנצח".
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו עוזרים לאנשים עם מוגבלויות מורכבות בכל מיני שיטות וצורות לעשות שירות צבאי ושם, אני חייבת להגיד, השירות מלא כי זה בהתנדבות, זה שנתיים, מקבלים זכויות של חייל משוחרר באופן מלא, עם כל מה שדיברנו כאן, ובאמת יש להם יתרון.
<שלי נורדהיים גולן: אבל גם בהתנדבות בצבא – הצבא ממיין.
<שר-שלום ג'רבי: רק אתקן אותך אם מישהו כאן לא מבין.
<שר-שלום ג'רבי: כל מי שמתנדב בשירות האזרחי-לאומי מקבל זכויות של חייל משוחרר.
<שלי נורדהיים גולן: אבל רק עבור שנה אחת.
<שלי נורדהיים גולן: בצבא מקבלים עבור שנתיים.
<שר-שלום ג'רבי: אני רק אומר, שלא יובן משהו לא נכון.
<שלי נורדהיים גולן: אבל גם הצבא ממיין ולא מקבל את כולם להתנדבות ולכן זה שירות שלא יכול לכלול את כולם.
<שלי נורדהיים גולן: המיומנויות הללו אנחנו רואים בהן חשיבות מאוד-מאוד גדולה.
<שלי נורדהיים גולן: אבל אני חייבת לדבר על השנה הזאת.
<שלי נורדהיים גולן: אני מסכימה עם מה שאמר שר-שלום ג'רבי.
<שלי נורדהיים גולן: אני חושבת שצריך לתת ליותר אנשים ולא בשירות מלא, כי אין מה לעשות.
<שלי נורדהיים גולן: בכל שנה מסיימים את בתי-הספר לחינוך מיוחד, ואני מדברת על כל המכלולים, כולל שילוב פרטני, כולל שילוב כיתתי בתוך מסגרות רגילות, 4,500 תלמידים.
<שלי נורדהיים גולן: צריך להבין על מה אנחנו מדברים פה.
<שלי נורדהיים גולן: מסיימים 4,500 ויש 400 תקנים.
<שלי נורדהיים גולן: ברור שלא כולם באותה רמה ויש שם רבים עם פיגור קשה מאוד, לא כולם באמת מתאימים לעשות שירות לאומי, אבל אין ספק שאנחנו רחוקים מאוד מלתת מענה.
שולי מועלם-רפאלי: יש לכם איזו פירמידה, או איזו דיאגרמה של תוספת של תקנים במהלך X שנים?
<גלית שאול: אני מנהלת את תחום ההתנדבות במשרד הרווחה וממונה גם על נושא השירות הלאומי-אזרחי.
<גלית שאול: יצאנו כאן למהלך משותף ביחד עם משרד האוצר, ביחד עם כל האנשים ששר-שלום ג'רבי דיבר עליהם, מהלך באמת חריג בהיקף שלו, בוועדת היגוי שנפגשת עם קרנות ועם הרבה רצון טוב מצד גופים רבים, מהלך שכלל כמה פעימות.
<גלית שאול: התוספת שדיברנו עליה פה היא חלק מהפעימה.
<גלית שאול: זו השנה האחרונה.
<גלית שאול: זאת אומרת, מבחינתנו אין עכשיו עוד פירמידה להמשיך הלאה.
<גלית שאול: בהחלט היינו שמחים להמשיך הלאה.
עדי קול: את אומרת שההגדלה הזאת היתה מתוכננת ממילא, זו לא איזו הגדלה חריגה.
<גלית שאול: זאת פעימה נוספת של 100 התקנים האחרונים.
<רן רידניק: זה בנוסף.
<גלית שאול: מצוין.
<גלית שאול: על-פי הנתונים שלנו, אנחנו חושבים שבשנה הבאה נגיע ל-800 תקנים בערך, זה מצוין.
שולי מועלם-רפאלי: אבל ה-800 האלה, מבחינת משרד הרווחה זה המענה?
<גלית שאול: כרגע.
<גלית שאול: לא יהיה לנו יותר תקנים.
<גלית שאול: היינו רוצים יותר, בוודאי.
עדי קול: ואין יותר פירמידות?
<גלית שאול: אין יותר.
<גלית שאול: זה הסיום של המהלך אבל משרד האוצר באמת יצא פה לתהליך לא פשוט.
<גלית שאול: מממנים כאן את המעטפת הממשלתית, שהיא בנוסף.
<גלית שאול: אני חייבת לומר שבוועדת ההיגוי הבין-משרדית שמונתה עשינו עבודה מאוד רצינית על עיגון העבודה המקצועית, מה בעצם אנחנו רוצים שהאנשים האלה יקבלו, שיקבלו דברים זהים.
<גלית שאול: המון תכנים שאנחנו מדברים עליהם ושהזכירו פה בצורה כל-כך יפה, כי כך אנחנו רואים לאיפה זה יכול להוביל אותנו – הכנה לעולם העבודה, הכנה לעולם האמיתי.
עדי קול: גם את מסכימה עם הקביעה שצריך לתת שנה אחת ליותר אנשים?
<גלית שאול: אני מסכימה עם הקביעה שצריך לתת ליותר אנשים, בהחלט, מכיוון שההזדמנות הזאת היא הזדמנות נפלאה.
<שלי נורדהיים גולן: רציתי לסיום להגיד עוד משפט שמתקשר לשאלה הזאת.
<שלי נורדהיים גולן: שירות לאומי לא יכול לפתור את כל הבעיות.
<שלי נורדהיים גולן: חייב להיות פה רצף, ולכן לא סתם מקשרים את זה פה לעולם התעסוקה.
<שלי נורדהיים גולן: יש לנו תוכניות גם לשירות שנרד בראון אחראית לו, שהוא לנערות במצוקה ולצעירים, שירותי תעסוקה.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו צריכים להמשיך איתם.
<שלי נורדהיים גולן: זה לא דבר שנגמר.
<שלי נורדהיים גולן: אני שומעת כאן שאין להן לאן ללכת – זה הדבר המעציב בעיניי, כי גם בעוד שנה אני אשאל אותך לאן תלכי.
<שלי נורדהיים גולן: לכן חייבים למצוא מענה המשכי, ועל זה אנחנו עובדים.
<אפרת ולדימירסקי: אני מבקשת לומר משהו בעניין הזה.
<אפרת ולדימירסקי: דבר ראשון, הודיעו לנו על כך שאולי לא תהיה שנה שנייה לא בתחילת השנה.
<אפרת ולדימירסקי: באתי לשירות הלאומי בידיעה שאעשה שנתיים ואז פתאום אמרו לי לפני זמן קצר שלא יהיה המשך, אז עכשיו אני צריכה להתחיל לחשוב במהירות מה אני עושה עם עצמי, וזה לא שיש לי כל-כך הרבה זמן כי הראש שלי עסוק בדברים אחרים של השירות הלאומי ולא במה אני אעשה בשנה הבאה.
<אפרת ולדימירסקי: דבר שני, שר-שלום ג'רבי, אמרת שהבת שלך עושה שירות לאומי שנה שנייה.
<אפרת ולדימירסקי: היא לא צריכה יותר מדי להתאמץ בשביל לעשות שנה שנייה, אוטומטית היא עוברת לשנה שנייה, היא לא צריכה להילחם בשביל זה.
<אפרת ולדימירסקי: לי אישית יש דברים שאני נלחמת בהם, דברים אישיים עם עצמי, דברים אחרים.
<אפרת ולדימירסקי: למה אני צריכה להילחם בשביל שנה שנייה?
<שר-שלום ג'רבי: אני מסכים אתך.
<אפרת ולדימירסקי: שמו אותי כבר בתוך תהליך של שנה ראשונה.
<אפרת ולדימירסקי: אני באה לעשות שנה שנייה ואני צריכה להילחם?
<אפרת ולדימירסקי: לא מספיק הדברים שיש לי עם עצמי, אני צריכה להילחם בשביל לעשות שירות לאומי שנה שנייה.
<אפרת ולדימירסקי: אנשים כל-כך אמרו: וואו, כל הכבוד, את עושה שנה שנייה.
<אפרת ולדימירסקי: אבל לא, אני צריכה להילחם בשביל זה.
<אפרת ולדימירסקי: אני מבקשת לעשות שנה שנייה ולא בטוח שנותנים לי.
<אפרת ולדימירסקי: זה לא נראה לי הגיוני בכלל.
<אפרת ולדימירסקי: למה בנות רגילות שעושות שירות לאומי במקום אחר יש כל-כך הרבה תקנים לשירות לאומי רגיל ואוטומטית הן עושות שירות לאומי שנה שנייה?
<אפרת ולדימירסקי: למה אצלנו, שזה היקף מצומצם, לא נותנים את האפשרות?
<אפרת ולדימירסקי: או-קיי, אתה אומר לתת יותר אפשרות להרבה בנות לעשות שנה ראשונה, אבל מה עם אלה שהתחילו תהליך כבר?
<אפרת ולדימירסקי: אם עכשיו לא תיתן להן אפשרות לסיים אותו, מה יהיה איתן?
עדי קול: אני רוצה להוסיף, עובדה שברגע שהן מסיימות אלה בנות שאין להן לאן ללכת.
עדי קול: זה לא שמדינת ישראל מספקת להן מענה אחר.
<נוי נקר: זה לא שאנחנו דוחים.
<נוי נקר: אנחנו לא אומרים: טוב, נחשוב על זה עוד שנה.
<נוי נקר: אנחנו לא באים להתבזבז בשירות עוד שנה ולהגיד: נסיים ואז נראה מה נעשה כי עדיין אנחנו לא יודעים לאן נלך.
<נוי נקר: אנחנו פשוט יודעים שבשנה הזאת רוב הסיכויים, 99% שהשנה הנוספת הזאת תכוון אותנו ותיתן לנו ידע: או-קיי, מפה עכשיו אני כן יודע לאן אני הולך.
<נוי נקר: כי שנה אחת זה המון, אתה עובר הרבה, אתה מתבגר, אתה לומד, אתה משתנה, אבל שנתיים זה כבר באמת וואו.
<נוי נקר: כל מסגרת שהייתי בה מאז בית-הספר היסודי הייתי בה בדיוק שנתיים, שנתיים הספיק, שנתיים ועברתי, שנתיים ועברתי, וזה עשה את שלו, לטוב ולרע.
<נוי נקר: זה לא הרגיש לי מהר מדי, אבל זה גם לא הרגיש לי מתבזבז ו"התרגלתי למקום, עכשיו קשה לי לעזוב".
<נוי נקר: שנתיים זה בדיוק מה שאתה צריך לפעמים בשביל לסיים תהליך שהתחלת בשנה ראשונה.
<נוי נקר: גם נכון מה שאפרת ולדימירסקי אמרה.
<נוי נקר: אחת הסיבות שלא התגייסתי היא כי לא הרגשתי למה אני צריכה ללכת ברחוב עם מדים כאשר כל העולם יצדיע לי, כי אני יכולה גם להתגייס ולהיות ג'ובניקית ומה בסך הכול אני אעשה בצבא?
<נוי נקר: מה שונה השירות הלאומי?
<נוי נקר: בגלל שלי אין מדים, כאילו?
<נוי נקר: זה לאו דווקא מחייב.
<נוי נקר: יש המון-המון חיילים שמסכנים את חייהם ותורמים המון, וזה מה שאני רציתי להיות, אבל כאשר הבנתי שלא אקבל שירות קרבי אמרתי: לא, אני אתבזבז בצבא.
<נוי נקר: אני גם בחורה שקשה לה לסתום את הפה ולעמוד בצד והייתי מסתבכת ומגיעה לכלא צבאי לדעתי.
<נוי נקר: לא, רציתי למנוע את זה.
<נוי נקר: אני לא מרגישה יותר תורמת בשום מקום אחר.
<נוי נקר: אני חוויתי והייתי וטיילתי בארץ ואני מכירה ולא נראה לי שיש עוד מקום בו אוכל לתרום ככה.
<נוי נקר: גם אחרי יום הכשרה, שנחשב יום שירות שלם, בימי שלישי, אני ממשיכה משם לשירות ואני ממש לא חייבת את זה, כי אני רוצה.
עדי קול: אנחנו מדברים כאן הרבה על נטל, ההרגשה שיש נטל אחד, שהוא נטל של שירות צבאי.
עדי קול: יש מצוקה קשה מאוד בישראל, אנחנו רואים פערים חברתיים זועקים לשמים.
עדי קול: משרד הרווחה, שאני מאוד מעריכה את העומד בראשו, השר החדש, שאני חושבת שהוא תקווה גדולה, אני עדיין חושבת שאנחנו מדברים על סכנה אמיתית לקיום של מדינת ישראל – נוער, אוכלוסיות בסיכון, משפחות שחיות מתחת לקו העוני.
עדי קול: וכאן יש קבוצה של אנשים שרוצה לעזור, לעזור לשאת בנטל הזה, שהוא נטל אמיתי של המדינה.
עדי קול: רן רידניק ואני דיברנו בעבר על נושא התעסוקה, כי אנחנו רוצים לשלב כמה שיותר אנשים בתעסוקה, כי זה הבסיס – בן אדם יכול לפרנס את עצמו, לחיות בכבוד.
עדי קול: אני חושבת שזה בסיס שאנחנו לא יכולים לוותר עליו.
עדי קול: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לשני אנשים שהבטחתי להם לדבר קודם.
שולי מועלם-רפאלי: אני רק רוצה להתנצל, אני חייבת לצאת.
<משה רוטמן: אני מזכ"ל ארגון הפעולה של הנכים.
<משה רוטמן: אני מרכז את תחום המשפחות והילדים.
<משה רוטמן: באתי להשמיע את הקול של רז.
<משה רוטמן: רז בן 19.
<משה רוטמן: לפני שבועיים חילקו תעודות בגרות לכל החבר'ה.
<משה רוטמן: נורא התרגשתי לשמוע ש-78% היו זכאים.
<משה רוטמן: אבל אתם יודעים ממה התרגשתי?
<משה רוטמן: אולי אתם תרגישו היום שלא קיבלתם שום דבר פרט לטיפה בלב ים.
<משה רוטמן: 45% מהמחזור שלו הלכו לתת תרומה של שנה לקהילה.
<משה רוטמן: אני בא ושואל: למה רז לא קיבל את הבגרות?
<משה רוטמן: כי כאשר הוא קיבל את הפטור מהצבא הוא נכנס לדיכאון, סגר את הפה, סגר את העיניים וחצי שנה הייתי אתו ב"תל השומר" עד שהשבתי אותו לחיים.
<משה רוטמן: אני מדבר על בחור שהוא משותק, מונשם, אפילפטי וגם בעל נכות נפשית מאוד גבוהה כתוצאה מתאונת דרכים שבה הוא איבד את אחותו.
<משה רוטמן: הוא גר בבית שבו לימדנו אותו על החובות ועל הזכויות, לא להיפך.
<משה רוטמן: כפי שקנדי אמר: "מה אני יכול לעשות למען המדינה" ולא להיפך.
<משה רוטמן: אבל פה אנחנו מקבלים במדינה הזאת סטירה אחרי סטירה.
<משה רוטמן: לא נותנים לו בעצם הנגשה להשתלב בחברה לבעלי צרכים מיוחדים.
<משה רוטמן: חבר'ה, ברוב המקרים הנכות שלנו מתחילה ונגמרת פה, ואני לא מדבר על בעלי הצרכים המיוחדים אלא עלינו כחברה.
<משה רוטמן: למדינה אין זכות קיום אם היא לא דואגת לחלשיה.
<משה רוטמן: ואני אומר, הם לא חלשיה.
<משה רוטמן: מה שאנחנו מקבלים פה מעיד בפירוש על חולשה של המדינה כי אנחנו מפה צריכים לצאת ולא לאפשר שהילדים האלה, בעלי הצרכים המיוחדים, יגיעו לכל מיני עבודות בשקל, עבודות מונגשות בכל מיני מפעלים שמתעשרים על גבם.
<משה רוטמן: אנחנו צריכים לאזרח אותם, לתת להם הרגשה של אזרחים.
<משה רוטמן: רז היה יושב בתחנה של השומרים ששם היו עוצרים חיילים.
<משה רוטמן: זו המחויבות האישית שלו.
<משה רוטמן: אם תיכנסו לפורום לשוויון בנטל תראו שהוא גם קיבל צל"ש.
<משה רוטמן: הוא עשה המון דברים.
<משה רוטמן: הוא היה אתי בהפגנות, בהפגנה שהייתי אחד ממוביליה להורדת מחירי הדלק.
<משה רוטמן: בהפגנה מתחת לביתו של שר הביטחון לשעבר ברק הוא גם היה.
<משה רוטמן: למה הוא צריך בכלל לחשוב פעמיים למה לא להתגייס כאשר הוא עושה הכול כאזרח והוא חושב שהוא אזרח שווה?
<משה רוטמן: למה לתת לו הרגשה שהוא כלום?
<משה רוטמן: למה לשבור אותו?
<משה רוטמן: אז עשו את זה במכתב סתמי כאשר הגיע פטור מן הצבא.
<משה רוטמן: מישהו במדינה לא חשב שאנשים שמקבלים פטור גם צריכים הכנה לפני זה להתמודדות?
<משה רוטמן: אז עכשיו מוסיפים עוד חטא על פשע, גם לשירות הלאומי לא מוכנים לקבל אותו.
<משה רוטמן: אני מוכן לשלוח אתו עוד שני מטפלים ורכב על חשבוני לכל מקום שבו יעשה מה שיוכל, שירגיש שהוא עושה שירות מהותי.
<משה רוטמן: למה הוא צריך להיאבק על זה, לעזאזל?
<משה רוטמן: היום אני בן 51, זה יום ההולדת שלי ובאתי לפה.
<משה רוטמן: אני מפקד בסיס במשמר הגבול בהתנדבות, אני קצין שעושה מילואים ועושה פעילות למען משפחות ונכים בהתנדבות, בלי שום תשלום, הכול מהכיס של המפרנסת שלי.
<משה רוטמן: נהפכתי ב-7 השנים האחרונות להיות גם האמא של הילדים, התחלפו היוצרות.
<משה רוטמן: אני רק אומר שלא מגיע לנו כמשפחה, כאזרחים שרוצים לשרוד ולהיות חלק מן המדינה ולא לקחת את הפתרונות הקלים ולעשות הגירת הון לאנגליה או לאוסטרליה או לארצות-הברית, זה הפתרון הכי קל שיכולתי לקבל.
<משה רוטמן: החלטתי להישאר פה ולהתמודד.
<משה רוטמן: למה לריב על מה שמגיע לנו, לעזאזל?
<משה רוטמן: אם הייתם מאיימים שעכשיו הקואליציה הולכת לבחירות היו מוצאים את התקציב הזה, האמן לי, בשנייה אחת, במזנון היו סוגרים את זה.
<משה רוטמן: אנחנו לא צריכים לקבל את זה כמובן מאליו.
<משה רוטמן: אסור לנו לשמוע "לא" ואסור לנו להגיד שזה מה שאפשר.
<משה רוטמן: עם כל הכבוד, אנחנו קוראים, ולא נזכיר את המיטה במטוס של ראש הממשלה ורעייתו ועוד דברים.
<משה רוטמן: חבר'ה, השחיתות נעשתה כבר חלק מן החברה שלנו ואנחנו פה צריכים לשים לזה סוף, לדאוג לילדים שלנו, גם בעלי הצרכים המיוחדים וגם אותם אנשים יקרים.
<משה רוטמן: כאשר אני יושב בקופת-חולים אצלנו ושומע מבטא ערבי ויש שם בחורה שגרה בישוב בשמת-טבעון, שנותנת שירות לאנשים קשישים אז אני חש גאווה שאני במדינה הזאת.
<משה רוטמן: יש לזה משמעות, הרבה יותר מאשר להיות בצבא, ואני קצין ועושה מילואים ואני אומר לכם: השירות הלאומי הוא יותר.
<הילה סופרמן הרניק: שלוש נקודות שאני מבקש להדגיש.
<הילה סופרמן הרניק: יש איזו תחושה שכולם פה שותפים להבנה של החשיבות, של הצורך בשירות הלאומי.
<הילה סופרמן הרניק: אין כאן סימן שאלה, זה לא לשכנע את המשוכנעים.
<הילה סופרמן הרניק: אבל נטינו לכיוון של דיון על שנה א' ושנה ב', אם יותר שנה א' ויותר שנה ב'.
<הילה סופרמן הרניק: לא נראה לי שזו הנקודה.
<הילה סופרמן הרניק: הבנות כאן מייצגות גם את התהליך שהן עברו וגם את הצורך שלהן בשנה ב'.
<הילה סופרמן הרניק: וכאן הפנייה היא למשרד האוצר, אליכם כאמצעי ומתווך.
<הילה סופרמן הרניק: בתוך הגדלה של מספר התקנים אני חושבת שכולנו כאנשי מקצוע, יש כאן את הפיקוח שלנו שנכנס בצורה אינטנסיבית מאוד לנושא, נפעיל את שיקול הדעת.
<הילה סופרמן הרניק: אחוז הבנות שעושות שנה ב' ומוכנות לצאת לדרך בסופו של דבר הוא קטן ושיקול הדעת המקצועי כאן הוא משמעותי.
עדי קול: לכם יש אפשרות לקחת את התקן ולהעביר אותו לשנה ב' או לתת למישהי חדשה?
<הילה סופרמן הרניק: בעקבות ועדת היגוי שהיתה במשרד הרווחה קיבלנו לגיטימציה להפעיל שיקול דעת, עם אישור של הפיקוח, לאחוז קטן מאוד של צעירות שזקוקות לשנה ב'.
<הילה סופרמן הרניק: כל צעירה כזאת תהיה על חשבון בת חדשה בשנה א'.
<הילה סופרמן הרניק: היום יש לי 35 תקנים באזור ירושלים.
<הילה סופרמן הרניק: אנחנו בסוף חודש מאי ויש לי כבר 50 פניות לשנה א'.
<הילה סופרמן הרניק: 50 הפניות הללו לא כוללות את הבנות האלה שמחכות לשנה ב'.
<הילה סופרמן הרניק: יש לי 50 פניות לשנה א' ו-35 תקנים, לא כולל את הבנות האלה.
<הילה סופרמן הרניק: ברור שיהיה כאן איזה חיתוך שנצטרך לעשות, עם המון שיקול דעת מקצועי.
<הילה סופרמן הרניק: ככל שה-pool של התקנים יהיה גדול יותר שיקול הדעת יהיה מקצועי יותר ולא יצטרך להיות תלוי במרכיבים אחרים.
<הילה סופרמן הרניק: עוד מרכיב כלכלי, ואני בטוחה שבמשרד האוצר מכירים, הוֹעָדָה של צעירה ב"מחולה" – הוֹעָדָה זה אומר התשלום של המדינה עבור צעירה כזאת לחודש – הוא כ-6,000 שקל.
<הילה סופרמן הרניק: כאן אנחנו מדברים על 7,000 שקל לשנה.
<הילה סופרמן הרניק: הצעירות האלה עד לפני שנה, עלות השהות שלהן ב"מחולה" היתה 6,000 שקל לחודש.
<הילה סופרמן הרניק: צעירה ב"מסילה" לחודש עולה 9,000 שקל.
<הילה סופרמן הרניק: קצת כדי לסבר את האוזן, מדובר בצעירות שטופלו במסגרות האלה וקיבלו מענה "מטורף" מן המדינה, חלקו סופר מקצועי, חלקו אפשר לחלוק עליו.
<הילה סופרמן הרניק: בנקודת הזמן הזאת העלויות אחרות לגמרי, שלא לדבר, יושב כאן עודד ברמה, אני לא יודעת אם הוא יספיק לדבר, הן חוסכות הרבה מאוד כסף למדינה ככוח אדם משמעותי ומקצועי.
<הילה סופרמן הרניק: ומשפט אחרון, אמשיך את דבריה של תמי נחמיאס ואני חושבת שאהיה נודניקית עם זה עד הנקודה שהעניין הזה ייפתר.
<הילה סופרמן הרניק: שלוש הבנות שיושבות כאן, והן דוגמה לעוד 30 צעירות אצלנו בתוכנית, לא יכלו לעשות את התהליך הזה בלי דיור.
<הילה סופרמן הרניק: ברורה לי הדילמה והמורכבות, אני חיה את זה אתכם, ועדיין זו האוכלוסייה שצריכה מענה ופתרון לדיור וזה לא יעבוד אחרת.
<הילה סופרמן הרניק: אז בתוך שיקול הדעת צריך לראות איך לתת לזה מענה.
עדי קול: היום כל התקנים הם תקנים ללא דיור?
<הילה סופרמן הרניק: היום כל התקנים הם ללא דיור.
<הילה סופרמן הרניק: "ספגנו" את זה כעמותה.
<הילה סופרמן הרניק: יש כאן עוד עמותות שאני יודעת ש"ספגו" את העניין הזה: "עמינדב", עיריית ירושלים.
<הילה סופרמן הרניק: כולם שותפים ו"סופגים" את זה.
<הילה סופרמן הרניק: המשמעות של זה, שהעובדות שלנו מקבלות פחות כסף, המשמעות של זה שמרחב ההתפתחות המקצועית שלנו מצטמצם.
<הילה סופרמן הרניק: אנחנו משתמשים בשיקול הדעת המקצועי שלנו, אחרת הן לא היו יכולות לעשות שירות.
עדי קול: אני רוצה לשאול אותך, רן רידניק.
עדי קול: אני יודעת שיש מקרים רבים שהמדינה אומרת: אין לנו, אנחנו לא נותנים אבל אנחנו יודעים שהעמותות ישלימו, כי פה יש מקרים רבים שהעמותות משלימות כי הן יודעות שאחרת זה לא יהיה.
עדי קול: אז המדינה נותנת, נכון, היא נותנת מעט, אבל היא נותנת משהו לא מספיק.
עדי קול: אני רוצה התייחסות גם לזה.
עדי קול: התקן הזה כשלעצמו לא מספיק.
עדי קול: האם אתם מרגישים שהמדינה נותנת?
עדי קול: איזו מין אמירה זאת על האחריות החברתית?
<משה רוטמן: ולמה העמותות צריכות להחליף את המדינה?
<רן רידניק: שלום, שמי רן, רכז תחום תעסוקה במשרד האוצר.
<רן רידניק: אנסה להתייחס לכמה סוגיות.
<רן רידניק: מבחינה תקציבית התייחסתם כאן לכמה סוגיות, האם צריך לתת לשנה שנייה או לתת ליותר אנשים, מה היקף המעטפת, האם להוסיף תקנים.
<רן רידניק: אלה הכול סוגיות תחליפיות לאותה סוגיה של עוגה מסוימת, יהיה גודלה כפי שיהיה.
<רן רידניק: גם אם יגדילו אותה ויגדילו אותה צריך יהיה להחליט איך מחלקים אותה בצורה המקצועית הנכונה.
<רן רידניק: זה כבר סוגיה מקצועית ואני חושב ששיקול הדעת לא צריך להיות במשרד האוצר, זה סוגיה מקצועית שגורמי המקצוע צריכים להעיר לגביה.
עדי קול: וגם הבנו שיש להם שיקול דעת לגבי שנה שנייה לפחות.
<רן רידניק: לגבי גודל העוגה אני מניח שאתם רוצים לשאול אותי, אז בואו נדבר על זה.
עדי קול: גם הבנו שנגמרו הפעימות.
עדי קול: זאת אומרת, עכשיו הגענו למקסימום ואומרים "לא" למשפחות שמבקשות תקנים?
עדי קול: או אולי יש לנו אופק?
<רן רידניק: אפרט בקצרה.
<רן רידניק: קודם כול, תמונת מצב של השנים האחרונות.
<רן רידניק: הממשלה בשנים האחרונות הפגינה אקטיביות בכל עולם הפעילות ובעולם השירות האזרחי, גם לגבי המגזר החרדי והערבי וגם לגבי שתי קבוצות האוכלוסייה שאנחנו מתייחסים אליהן כאן.
<רן רידניק: זה בא לידי ביטוי, קודם כול, בזה שלא הוחלו שום קיצוצים או הפחתות.
<רן רידניק: גם בתקופות קשות מאוד לא חלה שום הפחתה בסוגיות האלה, וזה לא בנלי בעולם שבו הופחתו 18 מיליארד שקלים רק לפני שבועיים, וגם היו תוספות משני כיוונים.
<רן רידניק: אחד, במסגרת דוח טרכטנברג ויישומו.
<רן רידניק: לאחר מכן היתה החלטת ממשלה להוסיף 300 תקנים, כאשר הפעימה האחרונה של 100 תקנים נוספים תיכנס לתוקף השנה.
<רן רידניק: מעבר לכך, במסגרת הסיכום התקציבי שנחתם בהחלטת הממשלה שנתקבלה לפני שבועיים, היתה החלטה על תוספת של 100 תקנים נוספים מעבר לכך בתקציב הקרוב.
<רן רידניק: זה האופק.
<רן רידניק: אני חוזר לאנשים עם מוגבלות.
עדי קול: לא הוספו תקנים לנערות בסיכון?
<רן רידניק: זה מה שהממשלה החליטה לגבי התקציב הקיים.
<רן רידניק: חשוב לי לשקף פרספקטיבה קצת אחרת.
<רן רידניק: הסוגיה שמתוארת כאן היא סוגיה מאוד-מאוד חשובה.
<רן רידניק: לאף אחד אין ספק ששירות אזרחי, שירות לאומי יש לו ערכים תעסוקתיים, יש לו גם השלכות ערכיות משמעותיות.
<רן רידניק: אני שומע מה שכולם אומרים ומאוד-מאוד מזדהה ברמה האישית.
<רן רידניק: אבל יש לא מעט דיונים מאוד-מאוד דומים לדיון הזה שמתקיימים על הרבה מאוד צרכים.
<רן רידניק: משרד הרווחה עוסק בשנה נתונה בעשרות רבות של סוגיות שזועקות ללב, מאוד-מאוד חשובות, מאוד-מאוד טובות ובסוף איכשהו כן צריך להחליט, הממשלה צריכה להחליט, לא אני ולא משרד האוצר וגם לא פקיד כזה או אחר, הממשלה מחליטה על סדר העדיפויות הנכון בנוגע לכלל הצרכים בכל הסוגיות.
עדי קול: תוכל להגיד לנו כמה תקציבים הוקצו עכשיו לשילוב חרדים בצבא?
<רן רידניק: כרגע עדיין לא הוקצה כלום.
<רן רידניק: כשיוחלט נדבר על זה.
<רן רידניק: אנסה להציג כיוון פרקטי בהמשך.
<רן רידניק: חשוב להבין שבעולם של הגבלה במשאבים, ולא משנה כמה נגדיל את העוגה, עדיין גודלה יהיה נתון, צריך להחליט איך לתעדף את זה, אז גם כאן צריך להחליט מה כיוון ההקצאה הנכון ביותר.
<רן רידניק: אמרתי שלא אביע עמדה מקצועית.
<רן רידניק: אני חושב שאנשי המקצוע צריכים להביע עמדה.
<רן רידניק: אגיד גם שהעוגה גדלה בשנים האחרונות, היא לא הופחתה כאשר היו לחצים להפחית ויש אופק להמשך.
<רן רידניק: אני מבין את האמירה שיוצאת מן הוועדה, את האמירה של כל האנשים, שיש מקום להגדיל את התקנים.
<רן רידניק: שוב, זה סוגיה שצריך לראות במסגרת כלל סדרי העדיפות.
<רן רידניק: אפשר פשוט לבקש תוספת תקנים, זה מה שעושים בדרך כלל.
<רן רידניק: מבקשים עוד כסף, רואים את זה.
<רן רידניק: זה כיוון אחד.
<רן רידניק: בדרך כלל זה הכיוון הפחות יעיל והיותר פשוט.
<רן רידניק: כיוון שני, שאני חושב ככיוון יותר מעניין ויותר נכון גם, צריך להשתמש בהקצאה הקיימת בצורה נכונה יותר.
<רן רידניק: אפרת ולדימירסקי אמרה שיש הרבה מאוד תקנים בשירות הלאומי שמקבלים ועושים גם שנה שנייה ושאלה למה היא לא יכולה.
<רן רידניק: אני חושב שבעולם של תיעדוף הקצאה של חלק מן התקנים של אוכלוסיות חזקות יותר והעברתם לאוכלוסיות הקשות יותר כאן תפתור את הבעיה ותיצור הקצאה נכונה יותר של המשאבים הקיימים.
<רן רידניק: אם, לדוגמה, משרד החינוך, שיש לו כמה אלפי תקנים לכלל האוכלוסייה, יסיט חלק, ולו קטן, מן התקנים הקיימים לטובת האוכלוסיות האלה, זה יפתור את הבעיה שמציפה הוועדה.
<רן רידניק: זה יופנה בכיוון הנכון ובטח ייצור כלי מיטבי יותר לשילוב בתעסוקה ושילוב בחברה של האוכלוסייה הזאת.
<משה רוטמן: כמו שמיכה שמעלים למעלה ואז הרגליים נשארות חשופות כי השמיכה נותרת באותו גודל?
<משה רוטמן: אני מתנצל שאני מקשה עליך.
<רן רידניק: זה תפקידך, וזה גם תפקידי.
<משה רוטמן: אני מרגיש שאני יושב פה ואתה כאילו מדבר למטומטם, ואני לא.
<רן רידניק: אני משתדל לדבר בכבוד לכולם.
עדי קול: משה רוטמן, אני מניחה שאתה מתנצל.
<רן רידניק: כבר קראו לי בשמות גרועים מכך.
<רן רידניק: בסופו של דבר תמיד יש עוגה נתונה.
<רן רידניק: בכל אופן, בעולם שתמיד יש בו גודל עוגה נתון, גם אם מגדילים אותו מחליטים איך לחלק אותו.
<רן רידניק: עמדתנו המקצועית שחלוקה נכונה יותר תתעדף אוכלוסיות שיש להן קשיים גדולים יותר בשילוב בתעסוקה ובחברה, כמו האוכלוסיות האלה.
<רן רידניק: יכול להיות שיוזמה בכיוון הזה היא יוזמה ברוכה של הוועדה.
<רן רידניק: בעבר ניסינו לדחוף לכיוון הזה.
<רן רידניק: לא תמיד זה הלך, היו התנגדויות בכיוונים שונים, אבל זה כיוון הרבה יותר חזק.
<רן רידניק: שאלת האם השמיכה קצרה ומזיזים אותה ממקום למקום.
<רן רידניק: אני לא בטוח שהשמיכה קצרה במקומות האחרים, וגם אם כן, צריך להחליט מה נכון ויעיל יותר.
<רן רידניק: אני חושב שהקצאה של תקן למתנדבת עם מוגבלות או לצעירה בסיכון או לצעיר בסיכון נכונה ויעילה יותר מהקצאה לאוכלוסייה חזקה יותר.
<רן רידניק: זאת עמדתנו המקצועית.
<רן רידניק: כמובן אפשר לחלוק עליה, זה בסדר גמור.
עדי קול: קודם כול, אני מבקשת, רן רידניק הוא רק השליח.
עדי קול: אנחנו לא פוגעים בשליח.
עדי קול: זה לא כסף שלו, זה כסף של משרד האוצר.
<משה רוטמן: אני מצטער שאמרתי את הדברים, גם אם הם כואבים.
<רן רידניק: ברור שאתה מדבר מדם לבך.
<משה רוטמן: זה לא אישי.
<משה רוטמן: פשוט אנחנו שנה אחרי שנה בוועדות וכל פעם מרגישים שדורכים במקום.
עדי קול: רן רידניק, אתה יכול להתייחס להגדרה של התקן?
עדי קול: כלומר, היום התקן הוא ללא תקן דיור וללא מעטפת מספיקה.
עדי קול: השאלה אם אתם שוקלים להגדיר מחדש את התקן.
<רן רידניק: זאת שוב שאלה מקצועית.
<רן רידניק: התקן עצמו כיום מתוקצב בעלות גבוהה יותר מאשר תקן רגיל.
<רן רידניק: למיטב זכרוני, זה כ-23,000 שקלים לעומת 20,000 שקלים, כאשר לפי דעתי דיברת על המצ'ינג, 3,600 שקלים.
<רן רידניק: שוב, זה החלטה מקצועית שאפשר לקבל.
<רן רידניק: אפשר להגיד שאנחנו רוצים לייקר את התקן, ואפשר להגיד שרוצים גם שנה שנייה.
<רן רידניק: עדיין בעולם נתון של עוגה, ולא משנה מה גודלה, זה מקטין את מספר התקנים.
<רן רידניק: זה החלטה מקצועית שצריך לקבל.
עדי קול: במקרה נמסר לי כאן פתק ממישהו וכתוב שאם ניקח 15% מהתקנים מכל משרד מהאוכלוסיות החזקות לאוכלוסיות המוחלשות יותר נוכל לפתור את הבעיה.
עדי קול: השאלה אם יש כאן נציגים של משרד החינוך.
<שר-שלום ג'רבי: לא כל המשרדים שנותנים שירות לאומי נמצאים כאן.
<שר-שלום ג'רבי: רוב המשרדים נותנים.
עדי קול: נכון, רוב המשרדים.
עדי קול: אנחנו רוצים קודם כול לפנות לנציג משרד החינוך.
עדי קול: אני לא יכולה להגיד במילים נוספות מה שכבר אמרתי, להבהיר את הצורך והחשיבות להעדיף את האוכלוסייה הזאת ולתת לה את הכלי הזה, כאשר לא קיים כלי אחר למענה.
עדי קול: כאשר מדובר על האוכלוסיות החזקות יש להן הרבה אפשרויות.
עדי קול: יכולים ללכת ללמוד, יכולים ללכת לעבוד, יכולים להשתלב בחברה.
עדי קול: פה יש אנשים שיכול להיות שלא יוכלו בשום דרך אחרת.
<תמי נחמיאס: האוכלוסיות החזקות יכולות להתגייס לצבא.
עדי קול: יכולים להתגייס לצבא, נכון.
עדי קול: אשמח לשמוע.
<דוד פלבר: אני מנהל האגף לשירות לאומי במשרד החינוך.
<דוד פלבר: דבר ראשון, אין כמו להביא את העדוּת מהשטח ותודה רבה לבנות.
<דוד פלבר: הן גם מרגשות וגם אני בטוח שהן מודעות לצעד הענק שהשנה הזאת עשתה להן.
<דוד פלבר: אנחנו במשרד מתקצבים כמה עשרות תקנים מן הסוג הזה.
<דוד פלבר: כפי שנאמר, השמיכה קצרה ואפשר למשוך אותה לכל כיוון.
<דוד פלבר: למעלה משליש מן הבנות שלנו משרתות בחינוך המיוחד.
<דוד פלבר: כבר נאמר כאן שמלווים אותם לאורך השנים ואז כשהם מגיעים לבגרות חסר להם מענה.
<דוד פלבר: אבל מה האלטרנטיבה?
<דוד פלבר: אתם אומרים לי: לא, אז אל תיתן בנות שירות בחינוך המיוחד ותתקצב את אותם תקנים לדבר אחר.
<דוד פלבר: אני חושב ששאלת התיעדוף הזאת היא לא לדיון בפורום הזה.