GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי קול: השאלה היא, כמה זמן?
עדי קול: בדוח כתוב התאריך של יולי 2013 ובסוף יולי אנחנו יוצאים לפגרה.
עדי קול: זה אומר שעד נובמבר לא קורה כלום עם הכנסת.
עדי קול: זה אומר שתהליך חקיקה שיכול להיות מהר, יתעכב.
עדי קול: אמרתי לאסף שאני אגיש הצעת חוק כי לפעמים הצעת חוק פרטית מקדמת ומזרזת.
עדי קול: אני יודעת שבמקרה הזה צריך לזרז בגלל מה שאתם מרגישים.
עדי קול: שוב, כדי שזה לא יהיה תיקון קטן אני צריכה יותר זמן.
עדי קול: אם יש פה אנשים שיש להם רעיונות ומחשבות לתיקון הצעת החוק הזאת, אני אשמח.
עדי קול: עדיין, אני מרגישה מתוסכלת לסיים דיון כזה בלי אמירה ובלתי פיתרון.
עדי קול: אני רוצה לראות אם אנחנו יכולים לתת תשובה.
עדי קול: אסף, אם תוכל לתת תשובה, אני אשמח.
<אסף וייס: אני לא חושב שזאת תשובה אבל אגיד כמה דברים.
<אסף וייס: אני חושב שבדיון הזה עלו שני דברים.
<אסף וייס: אחד, זה המורכבות של הנושא.
<אסף וייס: זה לא רק העניין של אפליה של זוגות מאותו מין או של רווקים ורווקות.
<אסף וייס: כל הנושא של הפונדקאות הוא נושא הרבה יותר רחב.
<אסף וייס: אתם רואים כמה נציגים של משרדים וכולם מבינים את זה.
<אסף וייס: אבל, המורכבות לא מרככת את הזעקה ואת הכאב של מי שנפגע כתוצאה מהמורכבות הזאת.
<אסף וייס: אני חושב שכולנו פה הצטמררנו כששמעו את יובל מדבר והזעקה היא אמיתית וקשה ופגיעה.
<אסף וייס: השרה נכנסה לפני כחודש וחצי חודשיים לתפקיד.
<אסף וייס: אנחנו עובדים בצורה מאוד קדחתנית בנושא הזה.
<אסף וייס: יש ועדת יישום שאמורה לסיים את התפקיד שלה ביולי 2013 ותגיש את מסקנותיה.
<אסף וייס: שרת הבריאות כבר עמוק בתוך הנושא הזה ולומדת את הנושא במטרה לגבש עמדה בכל הנושאים.
<אסף וייס: כמו שאמרתי, הנושא מאוד מורכב.
<אסף וייס: אני חושב שמה שיכול לעזור לזעקה היום, זה באמת הנכונות של האנשים מהמשרדים השונים ששמעתם פה היום.
<אסף וייס: שמעתם את מירה ואת אורנה.
<אסף וייס: יש פה הבנה שהמהות של החוק השתנתה ויש שינוי שצריך לעשות ככל הנראה.
<אסף וייס: חשוב לי להגיד משהו.
<אסף וייס: אורנה אמרה, בצדק, שיש 3 צלעות לעניין הזה.
<אסף וייס: דיברנו על הילדים.
<אסף וייס: אני פחות מסכים לעניין של טובת הילד.
<אסף וייס: יש גם את ההורים.
<אסף וייס: צלע אחת שלא נשמעה פה היום וקצת חבל ואולי בדיוני המשך כן צריך לשמוע ואלה הפונדקאיות.
<אסף וייס: זאת נקודה שצריך להסתכל עליה וצריך לשמוע ולראות איך כל ההסדרים שאנחנו מתכננים לעשות משפיעים גם על הצלע הזאת.
עדי קול: לא התייחסנו לכמה נושאים.
עדי קול: אתם יודעים שהנושא העקרוני נמצא על השולחן אבל פונדקאות חו"ל לא דיברנו.
עדי קול: זה לא שנציג משרד המשפטים הפחיד אותי כי הוא לא צודק בעיניי.
עדי קול: יש המון נושאים.
עדי קול: ישנו הנושא של הגיור שלא נגענו בו בכלל.
עדי קול: אנחנו לא נעזוב את הנושא.
עדי קול: אנחנו נקבע דיון לסוף יולי כדי לראות מה המסקנות של ועדת היישום.
עדי קול: אני אציק לכם, זה לא משהו שאני הולכת לעזוב אותו.
עדי קול: אני רוצה שתצא קריאה מפה, בין אם זה משפיע על בית המשפט או לא, שהחוק הזה צריך להשתנות.
עדי קול: החוק הזה צריך להשתנות בצורה הוליסטית.
עדי קול: אני חושבת שהגיע הזמן.
עדי קול: גלגלי הצדק טוחנים לאט ואני חושבת שלכם יש יכולת לזרז אותם.
עדי קול: אני אשמח אם נוכל לחשוב על פיתרון להדס וטליה.
עדי קול: אני חושבת שלפי כל ההגדרות והחוקים מגיע להם, גם לפי החוקים הקיימים.
עדי קול: צריך לעשות פרשנות יצירתיות.
עדי קול: עשו פרשניות יצירתיות מאלה במקומות אחרים ואני מקווה שנוכל לעשות את זה.
עדי קול: תודה לכם.
עדי קול: שוב, אני מצטערת על האיחור.
עדי קול: שלום לכולם.
עדי קול: אני שמחה שבאתם.
עדי קול: אני חברת הכנסת ד"ר עדי קול שעומדת בראש הוועדה.
עדי קול: אני מאוד מודה לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי שמצטרפת אלינו באופן קבוע לדיונים וזה משמח מאוד.
עדי קול: נדון היום בנושא שחשוב לי מאוד, ואני חושבת שחשוב מאוד למדינת ישראל, ואנחנו לא שומעים עליו כמעט בכלל בתקשורת.
עדי קול: מה שאנחנו כן שומעים בימים האחרונים זה קריאה לשוויון בנטל וקריאה לאוכלוסיות שלא משתתפות ולא משרתות בצבא או בשירות אזרחי ולאומי לבוא ולהצטרף.
עדי קול: מאוד-מאוד מפתיע אותי שלא מדברים על קבוצה גדולה מאוד-מאוד של צעירים שמתדפקים על דלתות הצבא והשירות האזרחי והלאומי ולא מקבלים מענה.
עדי קול: לא יכול להיות שאנחנו נמצאים במצב שאנחנו צריכים להתחנן בפני קבוצות אוכלוסייה שלמות לבוא ולהשתתף, בעוד צעירים מוכשרים, בעלי יכולות, שעשו במקרים רבים דרך משמעותית מאוד בחיים שלהם, גם נוער בסיכון, גם אוכלוסיות של בעלי מוגבלויות, בכלל אנשים שמאוד-מאוד רוצים לתת מזמנם ומיכולותיהם לצבא, שמוכנים לעשות יותר, גם המתנדבים שמקבלים שיבוץ לשנה ומבקשים להתנדב למשך שנתיים – לא מקבלים מענה.
עדי קול: המדינה משקיעה משאבים רבים כדי לצרף קבוצות אוכלוסייה סרבניות ומתעלמת מן הקבוצה הזאת.
עדי קול: כמעט אף פעם לא שמעתי בתקשורת התייחסות לבעיית התקנים, לאורך כל הדיון הזה.
עדי קול: אנחנו רק שומעים מי לא רוצה, ויש משבר קואליציוני.
עדי קול: למען האמת אני חושבת שסיבה נכונה למשבר היא הסיבה הזאת – יש נוער איכותי, רציני, שמעוניין ורוצה, והכוח שלו מאוד-מאוד חשוב לשירות הזה, אך הוא לא מקבל מענה.
עדי קול: זה בעיה ארוכת-שנים.
עדי קול: אתם תשמעו היום, אני מקווה, שהפער בין התקנים הקיימים ובין הצורך הוא עצום אך אני לא שומעת פתרון.
עדי קול: לפני שהעלינו את הנושא לדיון נפגשנו עם נציגים של ועדת פרי וגם עם פרי בעצמו וביקשנו להעלות את הנושא.
עדי קול: הוא לא דובר בחלק הזה של החוק ואני חושבת שאנחנו חייבים עכשיו גם לצאת מכאן בקריאה.
עדי קול: קודם כול לשמוע האם הנושא הזה עלה לדיון, האם קיבלנו מענה כבר עכשיו, וכיוון שאני מניחה שלא נקבל מענה מספיק לדרוש הגדלה של התקנים.
עדי קול: יש פה שותפים רבים.
עדי קול: אני מאוד מודה למנכ"ל המינהלת לשירות האזרחי והלאומי.
עדי קול: המתנו בקביעת מועד הפגישה כדי שתוכל להשתתף ואנחנו מאוד מעריכים את זה שהגעת.
עדי קול: אתם תשמעו כאן מהנציגים הצעירים, חלק שמשרתים ואולי כאלה שרוצים ולא מקבלים מענה, וגם מהמשפחות.
עדי קול: אני רוצה מהמקום האישי שלי לומר, אני עובדת שנים עם נערות בסיכון ואני חושבת שההשפעה של השירות על החיים שלהן, על תחושת המסוגלות כמובן, אבל גם תחושת השייכות, ההרגשה שמישהו מאמין בהן, שנותן להם להיות חלק, ולא שונות – תמיד המסגרות לנוער בסיכון הן איכשהו בצד, איכשהו עם הסתכלות של "טוב, אתם אותו דבר, אבל לא באמת", ופה יש איזו אמירה: כל הצעירים בישראל משרתים, גם אתם כמו כל אחד אחר, ובהמשך גם מגיעות לכם כל הזכויות של בן אדם ששירת שירות אזרחי ולאומי, שזה להיות חלק מן החברה הישראלית, להמשיך ללמוד, לקבל את המלגות המתאימות.
עדי קול: אני חושבת שזה לא משהו שהמדינה יכולה להרשות לעצמה להגיד לו לא.
עדי קול: אבקש לשמוע גם כמובן את הפונים, את הפורום לקידום השירות האזרחי והלאומי, ואחר-כך גם את נציגי המשפחות והנערות שנמצאות כאן.
עדי קול: אין כאן נערים היום, נכון?
עדי קול: אבל יש גם נערים בשירות האזרחי והלאומי.
עדי קול: בהמשך אשמח לשמוע איפה המצב עומד היום.
עדי קול: נכון, השירות הזה יקר יותר משירות התנדבותי אחר, ועדיין המדינה משקיעה משאבים רבים כדי לגייס אוכלוסיות אחרות.
עדי קול: אני חושבת שזה צורך עליון של המדינה לעשות ולהשקיע עכשיו, ולא רק בהיבט השיקומי, אלא בהיבט ההשתתפותי, בהיבט של מוסריות ואחריות חברתית.
עדי קול: אני מניחה שאגיד עוד דברים נוספים בהמשך, אבל אשמח לפתוח את הדיון.
<שלומית אבינח: אני מבקשת שכל אחד מכם יציג את עצמו לפרוטוקול.
<דפנה ליפשיץ: אני מנכ"לית עמותת "תפוח" ויושבת-ראש הפורום לקידום אוכלוסיות מוחלשות בשירות אזרחי-לאומי.
<דפנה ליפשיץ: הפורום קם כבר לפני למעלה משנתיים וחצי, בדיוק כפי שחברת הכנסת עדי קול סיפרה.
<דפנה ליפשיץ: זיהינו כבר אז את הפער שיש בין היקף הפונים לעשות שירות אזרחי מקרב נוער בסיכון ובעלי צרכים מיוחדים ובין מספר התקנים שהממשלה שחררה.
<דפנה ליפשיץ: אנחנו פועלים כבר בכמה וכמה מישורים.
<דפנה ליפשיץ: גם בהיבט של הבניית ידע, של איך עושים באמת את השירות האזרחי בצורה מיטבית עבור האוכלוסייה שאותה אנחנו רוצים לקדם.
<דפנה ליפשיץ: ושוב, כפי שחברת הכנסת עדי קול אמרה, יש כאן באמת הוכחה ברורה, שגיבינו אותה גם במחקר כלכלי שבוצע על-ידי הפורום, שמראה שמבחינת ההחזר לממשלה עבור כל בת ובן שירות שעושים שירות אזרחי אנחנו כמדינה והממשלה מקבלת החזר של בין 250,000-500,000 שקלים בשיפור כושר ההשתכרות שלהם והכניסה שלהם לעולם התעסוקה מול אותו נער או נערה בסיכון או נער בעל צרכים מיוחדים אחר שלא עושה שירות אזרחי ולא מוצא את הנקודה הזאת למצוא את עצמו בחזרה אל תוך החברה הנורמטיבית.
<דפנה ליפשיץ: חשוב לנו לומר שבימים האחרונים בכל השיח על השוויון בנטל, הוועדה בראשות יעקב פרי מצאה את הזמן וגם הביעה נכונות לכלול את הנושא שלנו בשני סעיפים שהוכנסו אל תוך האמירה.
<דפנה ליפשיץ: לנו חשוב לראות שהסעיפים האלה מיתרגמים לפרקטיקה במציאות של אחרי.
<דפנה ליפשיץ: מעבר לזה, גם ברמת החשיפה לתקשורת, אנחנו לא מגיעים ולא נוגעים בקרסול של רמת החשיפה של השר שי פירון, שמדבר על זה בנושאים אחרים, אבל אנחנו קיבלנו חשיפה קלה גם אצל רזי ברקאי וגם בעיתונות הכתובה בנושא הספציפי הזה, רק בגלל שזכינו להעלות את הנושא הזה בתוך המתווה.
<דפנה ליפשיץ: יש לנו כאן שותפים רבים שעושים את העבודה הזאת.
<דפנה ליפשיץ: יותר מזה, היינו שמחים באמת לתת לנערות עצמן לדבר כי הן יותר מכל אחד אחר יכולות להראות את החשיבות ואת ההצלחה שיש במסלול הזה.
עדי קול: אני רוצה לציין באותה הזדמנות, אני חושבת שהמדינה, חוץ מההפקרה הזאת, ואני אומרת גם לנציגי משרד הרווחה, אני חושבת שבכלל אוכלוסיית הצעירים בישראל, אנשים מעגל גיל 18 לא מקבלים מספיק שירותים, מספיק מענים ומספיק מסגרות.
עדי קול: אני יודעת שיש שיפור, הסתכלות על צעירים בצורה אחרת.
עדי קול: אני חושבת שזאת נקודת התחלה מצוינת, המקום בו אנו נפרדים – נוער בסיכון שמסיים לקבל שירותים מהרווחה, שחלקו הולך לצבא וחלקו לא.
עדי קול: אני חוזרת ואומרת, אני חושבת שאנחנו לא יכולים להסכים עם הפרדה כזאת.
עדי קול: אני יודעת שמשפחת גולדברג נמצאת פה ורוצה לדבר.
עדי קול: ביקשתם לדבר, אתן לכם קודם, ואחר-כך לצעירות.
<שפרה גולדברג: אנחנו הורים לירדן, ילדה שיש לה פי-די-די, שזה על רצף האוטיזם.
<שפרה גולדברג: היא נחשבת בתפקוד גבוה מאוד.
<שפרה גולדברג: בעצם כל החיים היא טופלה במסגרות בשילוב יחידני.
<שפרה גולדברג: זאת אומרת, כל החיים דאגנו שהיא תהיה משולבת בחברה ותקבל ליווי במסגרות נורמטיביות.
<שפרה גולדברג: היא מסיימת כיתה י"ב בהצלחה, יש לה כישורים מדהימים.
<שפרה גולדברג: מצאנו עבורה מסגרת שמוכנה לקבל אותה ורוצה אותה, וראתה שהיא מסוגלת לתרום בתחום שלה.
<שפרה גולדברג: פתאום נתקלנו בנושא התקן, שלא הייתי מודעת לו עד עכשיו.
<שפרה גולדברג: זאת אומרת, יש ילדים במדינת ישראל שהם כאילו לא קיימים בתקן.
<שפרה גולדברג: זה דבר שאתה עומד מולו ולא מבין.
<שפרה גולדברג: המדינה תמכה עד היום, היא הובילה אותנו עד היום בשילוב יחידני לטפל בעניין הזה, לשלב את הילדה, והיא השתלבה בצורה מדהימה, וכאשר היא יוצאת בעצם לחיים האמיתיים – כאן זה נגמר.
<שפרה גולדברג: אני לא יודעת אם זה נגמר, אבל אין תקן.
<שפרה גולדברג: או ירדן או מישהו אחר ייתקל במחסום הזה.
<שפרה גולדברג: בעצם זה המכשול היחיד שעומד היום בפני המשך השילוב הנורמטיבי שלה בחברה.
<שפרה גולדברג: רק אציין שאנחנו גרים באפרת וירדן גדלה בחברה שתורמת, מחונכת לתרום, גם לפני הצבא וגם אחרי הצבא, כך שאם לא יהיה תקן היא תמצא את עצמה לגמרי מחוץ לחברה, לגמרי לא בנורמות של החברה שלנו.
<שפרה גולדברג: לכן זה לא דבר שבחיים אנחנו נוכל לקבל.
<שפרה גולדברג: כפי שנלחמנו על הרבה דברים עד היום, אנחנו נילחם גם על הדבר הזה.
<שפרה גולדברג: אני מקווה מאוד שהוועדה הזאת תביא את התשובה.
עדי קול: אני מבקשת לציין שנציג משרד האוצר יגיע לכאן בשעה 14:15.
עדי קול: אני יודעת שאתם צריכים ללכת.
עדי קול: יכול להיות שאבקש ממך להציג את הנושא הזה שוב כאשר הוא יגיע, כי אני חושבת שבסופו של דבר הכול זה שאלה של כסף.
עדי קול: מיד נמשיך.
עדי קול: מי רוצה לדבר ראשונה?
<הילה סופרמן הרניק: אני מנהלת את תחום נערות וצעירות ב"בת עמי".
<הילה סופרמן הרניק: 3 צעירות מהתוכנית שלנו, שעושות השנה שירות לאומי-אזרחי, נאבקות על מקומן לשנה שנייה ורוצות לייצג גם את התהליכים שקורים בתוך השנה הזאת וגם את הצורך בהמשך.
עדי קול: נוי נקר, תתעלמי מזה שנמצאים כאן מלא אנשים.
עדי קול: כאילו אף אחד לא נמצא ורק את פה.
<נוי נקר: קוראים לי נוי, אני בת שירות בגבעת אולגה.
<נוי נקר: זה בעצם מקום שעובד עם נוער בסיכון, בכיתות ז'-י"ב.
<נוי נקר: מגיעים ילדים כל יום בין 17:00-21:00.
<נוי נקר: בגדול, התפקיד שלי כבת שירות להיות עוד איש צוות לכוח, אבל חלק שם סובב גם סביב המוזיקה.
<נוי נקר: זה אומר ללוות הרכבים.
<נוי נקר: בא ילד שמפחד להראות טקסט שהוא כתב ואני אומרת לו: "ווי, בוא נלחין את זה, בוא נעשה זה, בוא נכניס אותך להרכב.
<נוי נקר: אתה רוצה ללמוד גיטרה?
<נוי נקר: וואלה, אתה יודע, אני מלמדת פה גיטרה.
<נוי נקר: נכניס אותך להרכב, תשיר את השיר שלך, תנגן.
<נוי נקר: " בעצם ילד מגיע למצב שבמקום לצאת אחר הצהרים ו"להישפך" בים או בכל מקום אחר ולעשות כל דבר אחר, או להשתעמם בבית, ושעמום גם לא מביא להרבה, הוא בא אלינו וממצה את הכישורים שלו, את היכולות שלו, את התחביבים, הכול.
<הילה סופרמן הרניק: איך את הגעת למקום שלך בשירות, לבחירה שלך בשירות, בתוכנית?
שולי מועלם-רפאלי: איך את הגעת לשם?
שולי מועלם-רפאלי: מה המקום שלך שם?
<נוי נקר: אני באתי מ"יפתח בנות" בבקעה.
שולי מועלם-רפאלי: כולם פה יודעים מה זה "יפתח בנות"?
<נוי נקר: זה מסגרת של חסות הנוער.
<נוי נקר: שם סיימתי י"ב.
<נוי נקר: הייתי שם שנתיים.
<נוי נקר: בעצם בסביבות פסח כבר הבנתי שצריך להחליט, אחרי שהצהרתי ואחרי שהחלטתי שאני כנראה כבר לא אעשה צבא, צריך לעשות משהו.
<נוי נקר: אני אחת שבצבא די תרגיש שהיא מתבזבזת, מהרבה סיבות.
<נוי נקר: בגלל זה בחרתי שירות לאומי, לא מטעמי דת.
<נוי נקר: בפסח, איך אומרים, התמזל מזלנו, פגשנו מישהי בשם מיכל, שגם כן באה מאיזו עמותה ("חסות לעצמאות") שעוזרת לבני שירות, מלווה אותם בתהליך עד שהם בעצם מתגייסים או מוצאים שירות.
<נוי נקר: היא עזרה לנו המון.
<נוי נקר: היא בעצם זאת שעזרה לנו למצוא.
<נוי נקר: הבנו שאנחנו רוצים משהו בתחום המוזיקה, אם זה אפשרי.
<נוי נקר: לא ידענו מה הכיוון, לא ידענו איפה, לא ידענו איזו עבודה.
<נוי נקר: היא אמרה לנו שיש מקום ככה וככה, ובאמת הגיע פסח והלכנו לראיון, וקיבלו אותנו.
<נוי נקר: אם אני שמה את האצבע, מתחילת השנה ועד איפה שאני עכשיו, זה וואו אחד גדול, מהמון סיבות.
<נוי נקר: גם כי קיבלתי המון מהשירות.
<נוי נקר: אני חושבת שזה הכניס אותי למקומות ופתח לי דלתות שבכלל לא חשבתי שאכנס בהן, וגם העזרה – אתה באמת מרגיש שאתה וואו, אתה משמעותי, אתה יכול לעשות משהו.
<נוי נקר: המקום הזה, הדבר הזה.
<נוי נקר: כי בעצם בני הנוער האלה, כולם אומרים: יאללה, הם ילדים, מה הם מבינים?
<נוי נקר: אז לא, ממש לא.
<נוי נקר: יש המון מה ללמוד מהם, ולפעמים נראה שהם מבינים יותר מאתנו אפילו.
<נוי נקר: אני חושבת שלפעמים מה שהם צריכים זה לא פסיכולוג או יועצת בית-ספר, הם בסך הכול צריכים חבר שיקשיב, לא שרק ישמע.
<נוי נקר: והחבר הזה לפעמים טוב שיהיה קרוב אליהם בגיל, אבל לא שיהיה באמת חבר כי אז: או-קיי, אנחנו אותו דבר.
<נוי נקר: זאת אומרת, אין כאן את הקטע של להסתכל עליכם מלמעלה אבל אני אולי כן יכולה ללמד אותך פה משהו.
<הילה סופרמן הרניק: תגידי למה חשובה לך השנה השנייה.
<נוי נקר: שנה שנייה חשובה לי כי המון פרויקטים שהתחלתי והמון ילדים שהתחלתי איתם תהליך – זה לא מספיק.
<נוי נקר: מניסיון, כאשר אני הכרתי בנות שירות בפנימייה זה לא הספיק.
<נוי נקר: "עוד מעטי היא תעזוב, למה לי להיפתח אליה?
<נוי נקר: " שנה זה לא מספיק.
שולי מועלם-רפאלי: מה זה בשבילך התהליך של השנה השנייה?
<נוי נקר: זה המון.
<נוי נקר: אני רק יודעת שלא מזמן התחלתי לעבוד עם ילדה שיש לה כנראה בעיית גמגום, ומעבר לזה יכול להיות שיש לה גם דיסלקציה קלה.
<נוי נקר: אני רק עושה את התפקיד שלי, אני מעבירה לילדה הזאת שיעורי גיטרה.
<נוי נקר: אתמול חברה שלה, ילדה בכיתה ז', אמרה לי: זה שהתחלת לתת לנועה שיעורי גיטרה – את מצילה אותה.
<נוי נקר: הייתי בשוק.
<נוי נקר: אמרתי לה: אני רק עושה את התפקיד שלי.
<נוי נקר: אבל אם זה נכון – הלוואי.
<נוי נקר: הייתי בשמים.
<נוי נקר: זהו.
<נוי נקר: באמת חשוב להבין וחשוב לדעת את זה.
עדי קול: אם תרצי אחר-כך להגיד משהו, את מוזמנת.
<בינה ורטהיים: קוראים לי בינה.
<בינה ורטהיים: אני בת שירות בבית-ספר יסודי, בית-ספר "ארזים" בקטמון בירושלים.
<בינה ורטהיים: אני עובדת עם כיתה ד'.
<בינה ורטהיים: לומדים שם ילדים לא נורמטיביים, ילדי חינוך מיוחד, ילדים שבאים ממסגרות שלפני כן לא הסתדרו בהן, מבתים הרוסים, ממסגרות לא קלות.
<הילה סופרמן הרניק: תגידי איך את הגעת לשם.
<בינה ורטהיים: אני נערה שלפני השירות הייתי במוסד גמילה, בקהילה טיפולית.
<בינה ורטהיים: באתי מ"רטורנו".
עדי קול: קודם כול, כל הכבוד לך.
עדי קול: זה חשוב.
<בינה ורטהיים: היתה תקופת זמן, בין סוף התקופה שלי בקהילה הטיפולית – ולמען האמת לא סיימתי שם טיפול, כי זה אחד הדברים בחיים שלי שלא סיימתי.
<בינה ורטהיים: בחיים שלי לא סיימתי שום דבר, אני נערה שכל הזמן העיפו אותה, שכל הזמן עפה ממסגרת למסגרת.
<בינה ורטהיים: תיכון לא סיימתי, אין לי בגרות אחת אפילו, אין לי שם דבר בחיים.
<בינה ורטהיים: אני לא יוצאת עם שום דבר שאני יכולה להגיד: הנה, את זה עשיתי, את זה סיימתי, זה שלי.
<בינה ורטהיים: שום דבר.
<בינה ורטהיים: הגענו למסקנה שאני רוצה לעשות שירות לאומי.
<בינה ורטהיים: אחותי עשתה שירות לאומי לפניי גם בבית-ספר וגם דרך "בת עמי" ולקחתי ממנה דוגמה.
<בינה ורטהיים: היא הדוגמה שלי בכול, גם בחלקים הפחות טובים.
<בינה ורטהיים: אמרתי: אעשה גם שירות.
<בינה ורטהיים: ראיתי שזה עושה לה טוב.
<בינה ורטהיים: אמרתי: אני לא רוצה לחזור לרחוב.
<בינה ורטהיים: ידעתי שאם לא אעשה שירות לאומי אני אחזור לאיפה שהייתי לפני הקהילה הטיפולית, אחזור להיות ברחוב, אחזור להשתמש בסמים, אחזור לשתות אלכוהול, אחזור לשוטט.
<בינה ורטהיים: אני לא רוצה להגיע למקום הזה.
<בינה ורטהיים: אני רוצה להילחם על המקום שלי, אני רוצה שייצא ממני משהו.
<בינה ורטהיים: אמרתי: אני אנסה.
<בינה ורטהיים: זה לא היה כל-כך פשוט בגלל שלא היה מי שיכוון אותי.
<בינה ורטהיים: הייתי באוויר.
<בינה ורטהיים: למזלי אחותי קצת עזרה לי.
<בינה ורטהיים: בסופו של דבר נכנסתי לשירות.
<בינה ורטהיים: בהתחלה היתה לי התלבטות לאן להיכנס בשירות הלאומי, לא ידעתי.
<בינה ורטהיים: ילדים אני לא סובלת, לפני כן לפחות לא סבלתי ילדים.
<בינה ורטהיים: אמרתי: עם ילדים אני לא רוצה לעבוד.
<בינה ורטהיים: ואז אמרתי לעצמי: בינה, את יודעת מה, לכי דווקא על זה, לכי דווקא על מה שהכי קשה לך, כי חוכמה גדולה לעשות שירות במשהו שקל לך, משהו שאת מתמצאת בו.
<בינה ורטהיים: אני טובה באמנות אז חוכמה גדולה אם אלך לעשות משהו באמנות.
<בינה ורטהיים: יהיה לי כיף, יהיה לי סבבה, אבל זה לא המטרה של השירות בשבילי.
<בינה ורטהיים: אני רוצה לעשות שירות כדי שאני אתחשל, כדי שאני אתחזק, כדי שייצא ממני משהו.
<בינה ורטהיים: אני "מתה" שייצא ממני משהו, זה מה שאני רוצה.
עדי קול: כבר יצא ממך משהו, באמת, את מקסימה.
<הילה סופרמן הרניק: מה עם שנה שנייה?
<בינה ורטהיים: עכשיו אני באמצע תהליך.
<הילה סופרמן הרניק: אני חייבת להגיד שבינה התעקשה לבוא לכאן היום ולדבר אתכם.
<בינה ורטהיים: על-פי התכנון לא הייתי אמורה לבוא לכאן היום.
<בינה ורטהיים: כאשר שמעתי שהולכים להגיד משהו על זה שאולי יוכלו לסדר לנו תקנים לשנה ב' אמרתי שאני רוצה לבוא.
<בינה ורטהיים: נדנדתי לשרון הרכזת שלי, אמרתי לה: שרון, אני רוצה לבוא.
עדי קול: אם לא יתנו שנה שנייה, מה תעשי עכשיו?
עדי קול: כאשר תיגמר השנה לאן את הולכת?
<בינה ורטהיים: דבר ראשון, אין לי לאן לחזור.
<בינה ורטהיים: הביתה – זה לא אופציה בשבילי לחזור הביתה.
<בינה ורטהיים: אין לי מושג מה אעשה עם עצמי, באמת.
<בינה ורטהיים: אני גם לא טובה באינטראקציה עם אנשים, אני לא יכולה להיות מלצרית איפשהו.
<בינה ורטהיים: אין לי מושג מה אעשה עם עצמי.
<בינה ורטהיים: לרחוב אני לא רוצה לחזור.
<בינה ורטהיים: אני לא יודעת, אתן הכול רק לא לחזור לרחוב, לא לחזור למקומות שהייתי בהם לפני זה.
<בינה ורטהיים: הייתי במקומות האלה – די, לא רוצה, לא יכולה.
<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך מול עצמי, בעיקר מול עצמי.
<בינה ורטהיים: אני לומדת לקבל אנשים כפי שהם, לקבל את עצמי כפי שאני.
<בינה ורטהיים: לפני זה לא הייתי מוכנה להודות בהרבה דברים שקשים לי.
<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך, אני באמצע בנייה.
<בינה ורטהיים: אם עכשיו ייקחו ממני את מה שהשגתי עד עכשיו – אשאר בלי כלום.
<בינה ורטהיים: פשוט אחזור צעדים אחורה.
<בינה ורטהיים: אשאר בלי כלום בידיים, ואני לא רוצה את זה.
<בינה ורטהיים: אני רוצה באיזה שלב גם שאוכל לעשות בגרויות, שאוכל להיות אדם רציני בחיים שלי, ולא סתם מישהי שלא עושה כלום עם החיים שלה.
<בינה ורטהיים: אני לא רוצה להיות איזו קופאית בסופר.
<בינה ורטהיים: מספיק בנות שאני מכירה הן קופאיות בסופר.
<בינה ורטהיים: החלום שלי הוא שיהיה לי סטודיו לאמנות, שאעבוד באמנות.
<בינה ורטהיים: אם תוציאו אותי עכשיו מהשירות הלאומי בחיים לא אשיג את זה, בחיים, אלא אם כן אתחתן עם איזה אדם עשיר שיממן לי סטודיו.
עדי קול: כולנו קיווינו וניסינו.
עדי קול: זה לא עובד...
<בינה ורטהיים: אני צריכה עזרה בדיור.
<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך מול עצמי, מול האנשים.
<בינה ורטהיים: אני לומדת לתקשר.
<בינה ורטהיים: לפני זה לא הייתי יודעת לתקשר.
<בינה ורטהיים: אני לומדת לתקשר עם אנשים, אני לומדת לאהוב ילדים, לפני זה לא סבלתי ילדים.
<בינה ורטהיים: סוף-סוף עולה לי מחשבה בראש שאולי ארצה ילד בעתיד, שיהיה לי ילד.
<בינה ורטהיים: לפני זה לא רציתי.
<בינה ורטהיים: אני מתפתחת המון.
<בינה ורטהיים: פשוט אי אפשר לקחת את זה ממני, אי אפשר להגיד לי: בינה, את לא עושה שנה ב'.
<בינה ורטהיים: אני צריכה את זה.
<בינה ורטהיים: זה אפילו לא שאלה של רוצה.
<בינה ורטהיים: יש בי חלקים שלא רוצים את זה, אבל אני פשוט צריכה את זה.
עדי קול: אני מקווה שיש פה מישהו שיוכל להגיד שתהיה לך שנה ב'.
<בינה ורטהיים: הלוואי.
עדי קול: אנחנו מנסים לבנות את זה, אנחנו בונים את המתח.
עדי קול: אני רוצה רק משפט אחד.
עדי קול: התחלתי קודם מהשירותים שמציעים לצעירים.
עדי קול: היום המדינה לא מציעה לנוער שנפלט ממסגרת ולא השלים בגרויות ולא השלים לימודים, לא מציע לו מסגרות, לא מציעה מסגרות לימוד או מסגרות השלמה למבוגרים, ומעל גיל 18 נחשב מבוגרים.
עדי קול: יש כאן פעם אחת מסגרת, נכון, במימון חלקי של המדינה, חייבים להגיד, ותיכף הארגונים יגידו, ועדיין שנתנה לך הזדמנות.
עדי קול: קודם כול, את מדהימה בעיניי, גם הדרך שעשית.
עדי קול: אני הייתי ב"רטורנו" פעמים רבות, מכל מיני כיוונים, ואני חושבת שזאת דרך שרק מעט נערות ונערים מצליחים לעשות.
עדי קול: יש פה סיפור הצלחה ואנחנו לא יכולים לעצור אותו באמצע.
<שפרה גולדברג: קודם כול, את מדהימה.
<שפרה גולדברג: אני חושבת שאנחנו רואים כאן משהו מטורף.
<שפרה גולדברג: כל השירות האזרחי של מדינת ישראל, המון מהשירות מתנדב אצל אוכלוסיות מוחלשות ומנסה לקדם אותן.
<שפרה גולדברג: אנחנו מוציאים משאבים על התנדבות, ויש כאן כאילו הפוך על הפוך.
<שפרה גולדברג: זאת אומרת, לוקחים ילדים וכל התיקון שלהם וכל השיקום שלהם נעשה תוך כדי שהם תורמים לחברה בעצמם.
<שפרה גולדברג: מה יותר טוב מזה?
<שפרה גולדברג: מה יותר זול מזה?
<שפרה גולדברג: מה יותר הגיוני מזה?
<שפרה גולדברג: מה יותר שיקומי מאשר הדבר הזה?
עדי קול: אני שמחה שצריך להגיע נציג משרד האוצר והוא ידבר על העלות של התנדבות כזאת, שעולה תוספת של בערך 7,000 שקל לאדם לשנה, ועדיין אם נחשב את ההשקעה – המספרים זה אתם.
עדי קול: אנחנו רק רוצים לראות השקעה שמושקעת בנוער בסיכון, בטיפול בפנימיות ובמסגרות אחרות.
עדי קול: אנחנו שומעים פה את מצוקת הרווחה בישראל – המסגרות החסרות, הטיפולים, העובדים הסוציאליים החסרים.
עדי קול: חסר בכל מקום כוח אדם, והנה יש לנו פה כוח אדם שאומר: אנחנו כאן, אנחנו רוצים, אנחנו יכולים, ומי כמונו יכול כי אנחנו היינו שם, ונמנעת ממנו האפשרות.
<אפרת ולדימירסקי: אני אפרת.
<אפרת ולדימירסקי: אני מפתח-תקווה.
<אפרת ולדימירסקי: אני עושה שירות לאומי במועדונית עם ילדים בסיכון, בקריית יובל בירושלים, עמותת "בית לכל ילד".
<שר-שלום ג'רבי: את גרה בדירה של "בת עמי"?
<אפרת ולדימירסקי: כן.
<הילה סופרמן הרניק: שלוש הבנות כאן גרות בדיור מהאין-תקני-דיור שלנו.
<שר-שלום ג'רבי: בדיוק, את זה שכחתם לומר.
<הילה סופרמן הרניק: לא שכחתי.
<הילה סופרמן הרניק: אני מחכה שהן יסיימו.
<קריאה: מישהו נותן לכם קרדיט.
<הילה סופרמן הרניק: תודה, הקרדיט הזה היה מרחל הרניק, שלא נמצאת כאן, מעיריית ירושלים.
<הילה סופרמן הרניק: אגיד על זה מילה תיכף.
<אפרת ולדימירסקי: אני מלכתחילה באתי במטרה לעשות שנתיים שירות, לא רק שנה.
<אפרת ולדימירסקי: דחיתי את השירות שלי בשנה, סיימתי י"ב ואז התחלתי שירות לאומי ב"אגודה להתנדבות", בתוכנית רגילה לגמרי.
<אפרת ולדימירסקי: אחרי שבועיים עזבתי תוך כדי שהחלפתי 3 מקומות.
<אפרת ולדימירסקי: לא הסתדרתי מכל הבחינות, גם כי הייתי עם עוד מישהי אחת בדירה, וזה פרט שולי כאילו, ולא היה מענה מכל הבחינות כי היתה רכזת שהיתה אחראית על הרבה מאוד בנות, עד 100 בנות, לעומת פה, שהרכזת אחראית על כ-10-15 בנות.
<אפרת ולדימירסקי: בהתנדבות הרגילה הרכזת לא נותנת מענה בקטע אישי, אלא רק בדברים הטכניים של הנסיעות, דיור, דברים כאלה וזה לא כולל את כל השאר.
<אפרת ולדימירסקי: ואז פשוט עבדתי שנה, גרתי בבית.
<אפרת ולדימירסקי: לא היה לי טוב לגור בבית – זה גם חלק מן העניין.
<אפרת ולדימירסקי: ואז איכשהו שמעתי, אני לא יודעת איך זה התגלגל שהגעתי לשירות הזה, וזהו.
<הילה סופרמן הרניק: אולי תוכלי להגיד מה זה נותן לך, או למה חשובה לך השנה השנייה.
<אפרת ולדימירסקי: חשובה לי מאוד השנה השנייה.
<אפרת ולדימירסקי: מלכתחילה בכלל לא חשבתי שאצליח להיות בשירות הלאומי, בשל העובדה שבשנה הקודמת החזקתי מעמד רק שבועיים והתייאשתי כל-כך מהר, אז אמרתי: לא נראה לי שאעשה שירות לאומי, ועוד שנה שלמה.
<אפרת ולדימירסקי: בכלל, זה הישג מבחינתי כל יום שאני הולכת לשירות.
עדי קול: מה היה כל-כך קשה בשירות הרגיל?
<אפרת ולדימירסקי: גם מבחינה חברתית, גם מבחינה אישית, שלא מצאתי את עצמי בסביבה נכונה והיו כל-כך הרבה דברים שלא התאימו.
עדי קול: מה שונה עכשיו?
עדי קול: פרט למעטפת, גם השירות עצמו משנה?
<אפרת ולדימירסקי: התוכנית אחרת לגמרי.
<אפרת ולדימירסקי: בתוכנית הזאת למשל בימי שלישי יש פעילות שהיא כמו פסק-זמן כזה מן העבודה, מכל הלחצים של השירות.
<אפרת ולדימירסקי: יש יום הכשרה שהוא יותר יום כייף, יום קצר יותר שבו יש כל מיני פעילויות וסדנאות להעשרה ודברים כאלה.
<אפרת ולדימירסקי: זה דבר חשוב מאוד בעיניי, מכל מיני בחינות, גם כי זה נותן לך דברים שאת צריכה לדעת גם אחרי השירות, איך להתמודד בחיים, וגם כי זה מין הפסקה כזאת.
<אפרת ולדימירסקי: לאנשים כמוני שקשה להם לעבוד שעות רבות וגם לקום מוקדם בבוקר – בגלל זה בחרתי במועדונית, שם מתחילים את הפעילות בשעה מאוחרת יותר – מן הבחינה הזאת יום השלישי הזה טוב.
עדי קול: למה כל-כך חשוב לך לשרת בכלל?
<אפרת ולדימירסקי: כל החיים שלי הייתי – זה דבר די נדיר, למדתי באותו בית-ספר מכיתה א' ועד י"ב, אך מבחינתי העובדה שנשארתי באותו בית-ספר היא בריחה כי אפשר להגיד שכבר בכיתה ה' או משהו כזה הרגשתי שזה לא המקום המתאים לי, מכל הבחינות, אם מבחינה דתית, אם מבחינת סגנון, אם מבחינה חברתית שלא מצאתי את החברות שלי, מבחינות רבות.
<אפרת ולדימירסקי: פשוט פחדתי לעבור בית-ספר, פחדתי לקחת את עצמי ולהיכנס לחיי חברה חדשים.
<אפרת ולדימירסקי: זה דבר שמאוד-מאוד הפריע לי.
<אפרת ולדימירסקי: גם עכשיו היה לי קשה מלכתחילה לבוא ולגור בדירה עם בנות שאני לא מכירה ולהסתדר איתן.
<אפרת ולדימירסקי: זה גם היה תהליך מבחינתי והרגשתי שמקבלים אותי.
<אפרת ולדימירסקי: בסביבת בית-הספר שלי הרגשתי שאני צריכה להסתיר כל מיני דברים, לשמור דברים מאחורי הגב, שלא מבינים אותי לגמרי, לא מבינים את הראש שלי, אני כאילו מדברת לקיר.
<אפרת ולדימירסקי: ופה אני מרגישה שאני מדברת, שאני לא צריכה להסביר יותר מדי, אני פשוט מדברת ומבינים אותי.