GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבנר אורכבי: זה נושא שהוא אחד הנושאים המובילים של הארגון שלנו, שאנחנו רוצים לתת בזכות לילדים נכים את קצבת הנכות שמגיעה להם.
אבנר אורכבי: אנחנו כל-כך לחצנו על השר הקודם, עד שהוא אמר לי: תשמע, תקבל עכשיו 400-500 - - -
שלומית אבינוח: יש הישגים גם בזכות הדיונים של הוועדה.
אבנר אורכבי: 600 שקל תוספת לקצבה זה הישג שלנו, זה הישג של הוועדה עצמה.
אבנר אורכבי: קיבלנו תוספת.
אבנר אורכבי: אמרו לי: רק תסתום את הפה, אמרתי: לא, אני רוצה עוד, מגיע להם עוד.
אבנר אורכבי: אלה ילדים סך-הכול.
אבנר אורכבי: הילדים זה העתיד שלנו.
אבנר אורכבי: כל הנושאים.
אבנר אורכבי: כמו שאמרו פה: תווי חניה, ילדים אוטיסטיים, הנושא של אקי"ם – כל הנושאים של הנכים שלא דנו בהם בוועדות.
אבנר אורכבי: פנינו.
אבנר אורכבי: לא נאמר שלא פנינו.
דוד אזולאי: והליסינג.
שלומית אבינוח: ליסינג למוגבלי ניידות, ליסינג לנכים.
אבנר אורכבי: ליסינג זה הישג עצום.
אבנר אורכבי: פתאום נכה יכול לבוא ולקנות רכב מליסינג.
אבנר אורכבי: זה הישג עצום של הוועדה עצמה.
אבנר אורכבי: יש המון הישגים בנושא של אביזרים רפואיים לילדים.
אבנר אורכבי: חלק מההישג של הוועדה שכשפתחו את העניין של האביזרים היתה ישיבה מיוחדת עם השר, והשר נורא רגיש, וסגן השר היה בזמנו ליצמן, גם לו יש במשפחה ילדה נכה, הוא הבין את מהות הכאב עצמו, נתן את ההוראות שלו במשרד הפנים.
אבנר אורכבי: יש הרבה הישגים שרשומים לטובת הוועדה לפניות הציבור.
אבנר אורכבי: אני מקווה, שיר התקווה אצלי, שתמשיכי במקל שניתן לך, לשאת אותו בגאון.
אבנר אורכבי: אנחנו מקווים לשמור אתך על קשר.
עדי קול: קודם כול נשמור על קשר.
עדי קול: אתה מניח שלא נהיה - - -
אבנר אורכבי: כל הכנסת מכירה אותנו, את ארגון אהב"ה.
עדי קול: אני רוצה לנצל את ההזדמנות וגם לפרוטוקול לברך ולהודות לדוד גם על העבודה הקשה לאורך השנים - - -
אבנר אורכבי: אני מקווה שהוא ימשיך.
עדי קול: אני מקווה מאוד שהוא ימשיך ויהיה חלק מהוועדה.
דוד אזולאי: אני חבר בוועדה.
עדי קול: אמרו תמיד דברים על הוועדות הלא סטטוטוריות שהן ועדות שוליות, ואני חושבת שדוד וגם אורי מקלב עשו מהוועדה הזאת פנינה, ואנחנו מקווים - - -
דוד אזולאי: עובדה שהכנסתם את זה להסכם הקואליציוני.
עדי קול: אנחנו מקווים להמשיך - - -
אבנר אורכבי: ניגשתי באופן אישי ללפיד וביקשתי ממנו שהוועדה הזאת תהיה אצלכם.
עדי קול: קודם כול, אני שמחה מאוד.
עדי קול: אני חושבת שגם שרת התרבות, שר הרווחה ושר החינוך, אנחנו מקווים שנוכל להיעזר בהם כאן.
עדי קול: תרגישו כאילו זה המשך ישיר.
עדי קול: הדלת פתוחה, אנחנו כאן, נשמח לשמוע.
עדי קול: אנחנו ניפגש עם שלומית ונתחיל לצאת לדרך כמה שיותר מהר בכל הנושאים שעומדים לפתחנו.
אמנון דניאל: בשבוע שבער הוצאתי מכתב לכמה חברי כנסת באיזו סיעה ושאלתי למה אף אחד לא בוועדה – זו לא ועדה שנחשבת כמו כספים.
אמנון דניאל: זו הוועדה, הייתי רוצה לראות פה 20 חברי כנסת.
אמנון דניאל: תמיד נמצא פה דוד אזולאי, מיכאלי, מקלב וחברת הכנסת זיכרונה לברכה - - -
קריאות: מרינה סולודקין.
אמנון דניאל: וחברת הכנסת שמאלוב.
אמנון דניאל: במיוחד אלה שהרימו את הדגל החברתי.
אמנון דניאל: חברתי זה פה.
עדי קול: נעשה את זה.
עדי קול: נעשה דיונים - - -
אמנון דניאל: דרך אגב, לא קיבלתי תשובה.
עדי קול: היה עיכוב, אנחנו יוצאים לדרך, נעשה דיונים ונביא לפה כמה שיותר חברים.
עדי קול: זה כמובן תלוי בנו כמה נוכל להביא נושאים משמעותיים ולעשות כאן שינוי.
עדי קול: אני מאוד מודה לכם גם על ישיבת הפתיחה הקצרה.
עדי קול: תכירו אותי לאט-לאט.
עדי קול: באתי לעבוד ולא לדבר.
עדי קול: אני פחות אוהבת את הדיבורים ואת הבלה-בלה, אני רוצה לעשות שינויים אמיתיים.
דוד אזולאי: פרלמנט זה גם לדבר.
עדי קול: אני יודעת, וזו בעיה, גם את זה אפשר לשנות.
עדי קול: קודם כול נעשה, אחר-כך נדבר.
עדי קול: אנחנו לא נדבר היום הרבה ונתחיל לעבוד כמה שיותר מהר.
עדי קול: אני מאוד מודה לכולם.
עדי קול: שלום לכולם, אני מתכבדת לפתוח את הדיון.
עדי קול: אני מודה לכל מי שהגיע, ובעיקר אודה בסוף, כאשר נפתור את הבעיה.
עדי קול: אני חושבת שבשביל זה אנחנו כאן.
עדי קול: אני עדי קול, ואני עומדת בראש הוועדה לפניות הציבור, ואני רוצה להודות גם לחברי הכנסת חנין זועבי וגם לחבר הכנסת דוד אזולאי – הוא היה קודמי בתפקיד ולימוד אותי איך לעשות את זה בקצרה.
עדי קול: נעשה סבב שמות, שנדע מי נמצא כאן:
עדי קול: עו"ד חנה מנדלסון, מהמשרד לביטוח לאומי, דני זקן מהביטוח הלאומי, בשמת בן גיגי מקופת חולים מאוחדת, אלישבע מליקובסקי מ "רופאים לזכויות אדם", עלוה קולן מהאגודה לזכויות האזרח, טליה אלמי מהאגודה לזכויות האזרח, עמוס ארבל מרשות האוכלוסין, משרד הפנים.
עדי קול: שם זה הרעים?
עדי קול: ד"ר מיקי דור, סגן ראש מנהל רפואה, רופא משפחה ומנהל מרפאה.
עדי קול: אני אספר את הרקע שלי – תקווה ואני מכירות הרבה הרבה שנים.
עדי קול: אני מלווה אותה עם הבעיה כבר איזה זמן.
עדי קול: לפני שאתן לדארין, הפונה, לספר את הסיפור- בעיניי לא יכול להיות מצב, ואני שואלת פעם אחר פעם איך יכול להיות ילד שנולד במדינת ישראל, עוד לפני שאנחנו מגיעים למקרה של דארין, שאני חושבת שגם הוא מקרה שאנחנו צריכים לדון בו – לא יכול להיות מצב שילד נולד במדינת ישראל בבית חולים בנצרת ויצא מבית החולים ללא מספר תעודת זהות.
עדי קול: לא יכול להיות שבמשך תקופה כל כך ארוכה הוא בלי תעודות, לא מוכר לאף אחד.
עדי קול: אביו אזרח עם תעודות, יש להם תעודת לידה עם כל הפרטים.
עדי קול: לא הגיוני, לא ייתכן, לא ברור בעיניי, ואני ממש אשמח לשמוע תשובה על זה.
עדי קול: גם הבעיה של דארין, שחיה פה כבר 28 שנים ללא תעודות.
עדי קול: יש בעיה שנקראת חוק אזרחות, שבה אנחנו נטפל לאט לאט, אבל הבעיה הנקודתית – אני רוצה שנשמע תשובות לגביה.
עדי קול: אז דארין, תספרי לנו מה הביאו אותך אלינו.
<דארין ג'ברין: הביא אותי אליכם שהילד שלי, בן שנתיים וחודש, ולא מכירים בו כאזרח בכלל, לא קופת חולים, שום מוסד.
<דארין ג'ברין: לא רוצים להכיר בו.
עדי קול: ופנית אליהם, מה התשובות שקיבלת?
<דארין ג'ברין: שמחכים לתשובה, התשובה בירושלים, מחכים לתשובה.
עדי קול: וכשהלכת לקופת חולים, מה אמרו לך?
<דארין ג'ברין: הבעל שלי נפטר, ואז הם חתכו את כרטיס קופת חולים.
עדי קול: מתי הוא נפטר?
<דארין ג'ברין: ב- 2.5.
עדי קול: מתי התחתנתם?
<דארין ג'ברין: ב- 27.8.2008.
עדי קול: לפרוטוקול – תקווה היתה נשואה לבעלך.
עדי קול: נישואים ראשונים, הם התגרשו, ואיפה נולדת?
<דארין ג'ברין: לפי מה שסיפרו לי – בלבנון.
עדי קול: מתי הגעת לישראל, ואיך?
<דארין ג'ברין: ב- 82.
עדי קול: ואיך?
<דארין ג'ברין: לא יודעת.
דוד אזולאי: איזה אזרחות יש לך?
<דארין ג'ברין: שום דבר.
דוד אזולאי: את הגעת מלבנון?
<דארין ג'ברין: אני לא יודעת, אני הגעתי בגיל שנתיים, לפי מה שסיפרו לי.
<דארין ג'ברין: אני הולכת לפי מה שסיפרו לי.
דוד אזולאי: הגעת לפה לארץ, ללא שום זהות, ללא שום דבר?
<דארין ג'ברין: יכול להיות שהגעתי עם, אבל אני לא יודעת מי.
עדי קול: מי גידל אותך?
<דארין ג'ברין: אחת מלבנון, שהציגה את עצמה בתור לבנונית.
דוד אזולאי: אז אולי בכלל את שוהה בלתי חוקית?
דוד אזולאי: אני לא יודע, אני שואל.
עדי קול: אין לה תעודת תושב.
עדי קול: אין לך שום תעודה.
עדי קול: את שוהה כבר 28 שנה בישראל.
<דארין ג'ברין: יש לי גם - - אמא יהודיה שגידלה אותי בגיל 13.
<דארין ג'ברין: יש לי תצהירים מבעלי בית שעבדתי אצלם, גם.
<דארין ג'ברין: הוועדה ביקשה את זה והבאתי.
דוד אזולאי: היית נשואה לאזרח לבנוני?
עדי קול: לאזרח ישראלי מאום אל פאחם.
דוד אזולאי: ברשותך – הייתי מציע שנשמע את נציג משרד הפנים.
<דני זקן: שאלת הבהרה: היא אמרה שיש משהו שנמצא בירושלים – היא התכוונה למשרד הפנים, או במוסד לביטוח לאומי?
עדי קול: משרד הפנים.
עדי קול: לביטוח לאומי פנית?
<דארין ג'ברין: כן.
דוד אזולאי: מקבלת קצבה, משהו?
<דארין ג'ברין: לא, לא מקבלת שום דבר.
דוד אזולאי: כשיצאתם מבית החולים – היה איזה שהוא רישום, משהו?
עדי קול: כן, יש לנו פה תעודת לידה.
עדי קול: בלי מספר תעודת זהות.
עדי קול: אין פה נציג של בית חולים מנצרת?
<טלי אלמי: אנחנו הוזמנו לוועדה בתור האגודה לזכויות האזרח, וכשראינו מי הפונה נוכחנו שאנחנו טיפלנו במקרה שלהם.
<טלי אלמי: הם פנו אלינו, יש לנו פה שני מכתבים שנשלחו למשרד הפנים בעניינן.
<טלי אלמי: מיותר לציין שמעולם לא קיבלנו עליהם תשובה.
<טלי אלמי: אני אעביר אותם אחרי כן.
<טלי אלמי: המכתבים מגוללים את הסיפור, מסבירים למה צריך לרשום - - דיברתי עם דארין עשרות פעמים, וגם עם חאדר, לפני שהוא נפטר, אני מכירה את רם, הסברנו למה צריך לרשום אותו, הסברנו, ציטטנו את הפסיקה.
<טלי אלמי: כאמור, המכתב הראשון – 22 לינואר, 2012 - - -
עדי קול: השאלה היא למה נזקקתם לפסיקה כשמדובר בבן של אזרח?
<טלי אלמי: מכיוון שבישראל לא ממהרים להכיר בהצהרת בעלות של אב ישראלי כאשר האם אינה ישראלית, ומשרד הפנים, באמת, בניגוד לפסיקה, פשוט שולח לבדיקת רקמות באופן מאד מאד אוטומטי.
<טלי אלמי: בני הזוג לא חשבו שזה לא נכון, שלא יקבלו את העובדה שמדובר – מכיוון שמדובר בזוג נשוי משנת 2008 שפנה למשרד הפנים עוד אז, וביקש להכיר בקשר הזוגי שלהם – שזה לא ראוי שהם יצטרכו לעשות בדיקת רקמות כדי להוכיח שהוא האב, כדי שהילד יקבל אזרחות, ולכן אנחנו אמרנו שאנחנו מסכימים אתם ושזה באמת - - שלא לדבר על זה שזה תהליך ארוך ויקר, ושאנחנו מסכימים אתם ואנחנו חושבים שבאמת, לפי הפסיקה ולפי הנהלים משרד הפנים צריך לרשום את הילד.
<טלי אלמי: פנינו למשרד הפנים, פנינו שוב, ואז האבא מת.
<טלי אלמי: בזה נגמרה היכולת שלנו לטפל.
עדי קול: אני רק רוצה להזכיר שיש לנו, כאמור, תעודת לידה, שמתארת מי האב.
עדי קול: מסמך רשמי שאומר מי האב, ויש תצהיר שמדבר על זה.
עדי קול: נשמח לשמוע איך דבר כזה קרה.
<עמוס ארבל: ראשית, אני לא יכול שלא להעיר על ההגדרה שלך שמי ששומר על החוק במדינת ישראל כמו שצריך הוא חלק מה "רעים", אבל זה - - במשכן הכנסת.
<עמוס ארבל: כך הגדרת.
<עמוס ארבל: גם אם עשינו טעות אנחנו לא הרעים.
עדי קול: קודם כל אני מתנצלת, זה היה בציניות.
<עמוס ארבל: אנחנו פקידי ממשלה, עובדים עבודה מקצועית, נאמנים לתפקידנו ונאמנים למקצועיות שלנו.
<עמוס ארבל: אנחנו לא חסינים מטעויות - - -
עדי קול: אז בא נסייג גם את "פועל על פי החוק", גם את זה נסייג.
<עמוס ארבל: אני ממשיך, אני לא נפגע מזה.
<עמוס ארבל: שנית, אני נחשפתי, או מכיר את המקרה, ואני בתפקידי חמש שנים – לראשונה, מהשבוע, בעקבות הפניה של הוועדה הזו.
<עמוס ארבל: אני לא מכיר את הפניות האלה.
<טלי אלמי: מכתבים ללשכה המשפטית - -
<עמוס ארבל: אני לא מהלשכה המשפטית.
עדי קול: השאלה אם הוועדה לפניות הציבור של הכנסת צריכה לפנות אליכם כדי שאתם - - -
<עמוס ארבל: גברתי, ממש לא.
<עמוס ארבל: אני אומר: אני מכיר את המקרה מהחשיפה שלו, בעקבות הפניה של הוועדה.
<עמוס ארבל: אני לא מכיר פניות קודמות אלינו.
<עמוס ארבל: אין ספק, ראשית, לפני שאתייחס לפרוצדורה, שיש פה מקרה חריג, מקרה מיוחד, מקרה מצער.
<עמוס ארבל: עצם מות האב, וכרגע, עובדתית – נכון להיום, יש פה ילד, שאני מניח ב- 99.9% שהוא אזרח ישראלי, והוא כיום לא רשום.
<עמוס ארבל: עם זאת, אבל, צריך לזכור תמיד: בתהליך טיפול כלשהו חלה גם חובה על האזרח או על התושב, או על מי שיש לו בעיה, שגם הוא ישתף פעולה וגם הוא יהיה חלק מהתהליך הביורוקרטי.
<עמוס ארבל: חובה על האדם להסדיר את התהליך.
עדי קול: אני מכירה שהחוק במדינת ישראל קובע שאזרח שנולד במדינת ישראל מגיעה לו הזכות - - -
<עמוס ארבל: אני אתייחס גם לזה.
<עמוס ארבל: נכון לגמרי, אבל לדוגמה, לגברת שיושבת כאן, אזרחית לבנונית, שנמצאת כאן, אוקיי, 28 שנה, אפילו שנה – שוהה בלתי חוקית, זה לא תקין , כלפיה, כלפינו, כלפי כולנו.
<עמוס ארבל: זו לא שאלה עכשיו מי אשם, או מה היא עשתה או לא.
עדי קול: היא הגיעה לכאן בגיל 3.
<עמוס ארבל: אני מסכים אתך לגמרי.
<טלי אלמי: - - -
<עמוס ארבל: אני הקשבתי לך, תני לי להתייחס.
<עמוס ארבל: אני לא תוקף.
<טלי אלמי: - - - הגישה בקשה לוועדה הומניטרית.
<עמוס ארבל: תני לי להתייחס לצד העובדתי שבעניין.
<עמוס ארבל: תפקידי הוא לפתור בעיות לאנשים.
<עמוס ארבל: גם אני, וכל המערכת שמתחתיי, גם אם אנחנו עושים טעויות.
<עמוס ארבל: אני רק מעיר הערה, שלא תקין, ובכלל – גם אם אני, כאזרח, אם אני רוצה שיטפלו ברישיון שלי, שנגמר התוקף שלו, אני צריך ללכת למשרד הרישוי, לעשות כך, לעשות אחרת.
<עמוס ארבל: אני לא יכול להגיד – נגמר לי הרישיון, מותר לי לנהוג.
עדי קול: רק שאלה אחת, כדי שנמצא מהמקרה הפרטי: כמה ילדים כאלה יש בישראל?
עדי קול: מישהו יודע להגיד לי?
<עמוס ארבל: אני לא מניח שיש הרבה מקרים כאלה.
עדי קול: זה לא מספר.
עדי קול: השאלה אם יש מספר - - -
<עמוס ארבל: לא, לא בדקנו את זה.
<עמוס ארבל: יש כל מיני מקרים - - למקרה הספציפי - - לא חוקים אלא נהלים.
<עמוס ארבל: ילד שנולד בכל בית חולים במדינת ישראל, ולא חשוב מה לאומו, מה דתו וכן הלאה, ברגע שהאמא אזרחית ישראלית, או גם תושבת קבע, הילד נרשם אוטומטית על ידי בית החולים - - -
<קריאה: ואם האבא - - -
<עמוס ארבל: שניה, אני יודע מה שאני אומר.
<עמוס ארבל: תנו לי, בבקשה.
<עמוס ארבל: אלה הנהלים, אלה החוקים.
<עמוס ארבל: מי שרוצה לשנות את זה – בבקשה, תוך דקה תשנו.
<עמוס ארבל: אני אומר מה אני מבצע.
עדי קול: - - לוקח מלא מלא זמן, ואנחנו נעשה את זה.
<עמוס ארבל: בבקשה, אין בעיה.
<עמוס ארבל: צריך להבין את המשמעויות.
<עמוס ארבל: ברגע שהאם אזרחית ישראלית או תושבת קבע, ילד שנולד שם הוא אזרח ישראלי או תושב קבע.
<עמוס ארבל: ברגע שהאבא הוא אזרח ישראלי והאמא היא זרה, יכולה להיות סודנית, פיליפינית, או כל אחד אחר, ואני נותן רק דוגמאות, בלי, חלילה, אפליה כזו או אחרת – הילד לא מקבל מעמד בבית החולים.
<עמוס ארבל: בתי החולים הולכים על ידינו, בנושא רישום הילדים, והטופס שלהם מועבר לרשות האוכלוסין לבדיקה, טיפול, וכן הלאה.
<עמוס ארבל: במידה ואותו זוג מטופל כבר בלשכה אצלנו - - -
עדי קול: מתי הועבר אליכם הטופס?
<עמוס ארבל: אני אתייחס גם לתאריכים.
<עמוס ארבל: אני אומר את העקרונות כרגע.
<עמוס ארבל: במידה ואותו זוג שנולד להם הילד מטופל כבר ברשות האוכלוסין בתור זוגיות, בתור חיים משותפים, מכירים אותם כבר, יש להם תיק מטופל וכן הלאה, האב צריך לחתום על הכרה באבהות ומאותו רגע נגמר הטיפול, והילד מקבל אזרחות ישראלית, היות והאבא הוא אזרח ישראלי.
<טלי אלמי: סליחה, זה לא נכון, כי מגיעים אלינו מקרים - -
<עמוס ארבל: אני לא יודע מה מגיע אליכם - - -
<מיקי דור: סליחה, נימוס מינימלי.
<מיקי דור: תני לו לדבר, באמת.
<עמוס ארבל: לא מי שצועק פה הוא העניין.
<עמוס ארבל: אלה הכללים והעקרונות הכלליים לא קשורים כרגע למקרה הפרטי הזה.
עדי קול: סליחה, זה בתקנות או שזה החוק?
עדי קול: כי החוק לא קובע את הנוהל הזה.
<עמוס ארבל: אני לא זוכר, אני רוצה להיות זהיר בעניין הזה.
<עמוס ארבל: אלה הנהלים שעל פיהם אנחנו עובדים, בסדר?
<עמוס ארבל: ברור לי שהנהלים הם כאלה.
<עמוס ארבל: חוק המרשם, נדמה לי, אומר את זה.
<עמוס ארבל: אני לא בטוח, אין פה יועץ משפטי שלנו שיעזור לי בעניין הזה, אבל אפשר לבדוק ולהתייחס לזה.
<עמוס ארבל: אם רוצים לשנות חקיקה – בסדר, אנחנו נבצע מה שיגידו.
<עמוס ארבל: ראשית, בהיבט העובדתי שקשור למקרה הספציפי הזה.
<עמוס ארבל: אני מתחיל מראש, שזה, נכון להיום.
<עמוס ארבל: אנחנו היום ב- 9 למאי, כשהילד הוא לא רשום, זו תקלה שלנו כמערכת, בסדר?
<עמוס ארבל: לא נתחיל עכשיו עם מי אשם או מי לא, וכן הלאה, אבל לזה מלווים כל מיני דברים שגרמו לסיטואציה שבה אנחנו היום להיווצר.
<עמוס ארבל: אנחנו לא היינו רוצים שהסיטואציה הזו תהיה, בכלל.
עדי קול: יש לי רק הערה – זה נוהל, זה לא חוק.
<עמוס ארבל: אבל הנהלים נגזרים מחוקים, תקנות וכן הלאה.
עדי קול: זו שאלה.
עדי קול: הם נגזרים מפרשנות של החוק.
<עמוס ארבל: אני אבדוק את זה, בעניין הזה.
<עמוס ארבל: מר ג'בארין חאדר, ז"ל, נפטר ב-2 למאי, וכמובן שאנחנו מצטערים על זה.
<עמוס ארבל: אני עשיתי תחקיר בעקבות האירוע עם מנהלת לשכת עפולה, ששם טופל העניין, מעבר לאמירות אני רוצה להיות ענייני בתהליך עצמו.
<עמוס ארבל: הוא פנה בפעם הראשונה ב-2008 ללשכה בעפולה.
<עמוס ארבל: הוא ביקש להסדיר את מעמדה של בת זוגו שיושבת כאן, שהיא אזרחית לבנונית, והיא לא חוקית.
<עמוס ארבל: אנחנו לא אוהבים את ההגדרה, אבל היא לא חוקית.
<עמוס ארבל: עצם זה שמעמדה לא הוסדר במדינת ישראל – היא לא חוקית.
<עמוס ארבל: הוסבר לה, לגברת, וגם לו, על ידי מנהלת הלשכה או מי שטיפל בהם שם, שעל מנת להסדיר מעמד של אזרח לבנוני במדינת ישראל יש הוראת שעה, חוק תיקון האזרחות(הוראת שעה), 2008, שבמדינות התוספת - -, רק דרך הוועדה ההומניטרית שקשורה להוראת השעה, שבמקרה אני גם חבר בה.
<עמוס ארבל: נכון לרגע זה, אני חושב, לא בדקתי אבל לא הוגשה עד היום לשם בקשה להסדיר את מעמדה של הגברת.
<טלי אלמי: אני ראיתי - - -
<עמוס ארבל: אנחנו מטפלים עכשיו בילד, לא בה.
<עמוס ארבל: לגבי הילד עצמו – הוא נולד ב- 21 במרץ, 2011.
<עמוס ארבל: האב פנה ללשכת עפולה לרשום את הילד כבנו.
<עמוס ארבל: אמרו לו שכל עוד הוא לא מסדיר את המעמד של האישה, והיות ואף פעם הוא לא היה בלשכה להסדיר את עניין הזוגיות שלו עם בת הזוג, אז אי אפשר לרשום - - -
עדי קול: אבל אמרת שהוא יכול, בתצהיר.
<עמוס ארבל: לא, במידה והוכרה זוגיות בין שני בני הזוג, במידה והיה הליך מוקדם מראש.
<עמוס ארבל: אתה לא יכול לבוא ללשכה - - -
עדי קול: מה ההליך של הכרת הזוגיות?
<עמוס ארבל: שאכן הם הגישו בקשה לתחילת הליך מדורג – כך הוא נקרא אצלנו, לזוגיות ביחד, בלשכה.
<עמוס ארבל: גם חיים משותפים, או נישואין, ובמידה והיה הליך כזה הרבה יותר מוקדם בתחילת הוריית הקטין – כך, על פי ההגדרה, אוקיי?
<עמוס ארבל: אז אין שום בעיה לרשום את הילד על סמך חתימה.
<עמוס ארבל: היות ולא היה הליך כזה - - -
<דארין ג'ברין: היה.
<עמוס ארבל: התיק לא מונח לפני.
<עמוס ארבל: עשיתי תחקיר עם מנהלת הלשכה בעניין הזה.
<עמוס ארבל: אנחנו לא נגד להסדיר את העניין הזה.
<עמוס ארבל: אני אומר לכם למה ההליך התגלגל לאן שהוא התגלגל היום.
<עמוס ארבל: ואני אומר לכם שוב: זה מצער שזה במצב שהוא היום.
דוד אזולאי: תיאורטית, רציתי לשאול: אם, נניח, העניין של הזוגיות שלהם היה מוסדר, לא היתה בעיה לילד?
<עמוס ארבל: שום בעיה.
<עמוס ארבל: היו יוצאים מבית החולים, היו באים ללשכה, האבא והאמא.
<עמוס ארבל: יש לנו כאלה אלפי זוגות – רוסיות, מולדוביות, צרפתיות – מאיפה שאתה לא רוצה, שחיים חיים משותפים, והאמא לא אזרחית ישראלית, והאב הוא אזרח, והליך החל הרבה הרבה קודם.
<עמוס ארבל: באים ללשכה, רושמים את הילד, בזה נגמר העניין.
<עמוס ארבל: לא בודקים שום דבר.
עדי קול: אתה מבין אבל את הקושי של דארין - - -
<עמוס ארבל: אני מבין, אני מבין היטב.
עדי קול: היא חיה פה 28 שנה - --
<עמוס ארבל: אמרתי קודם שהמצב העובדתי מצער.
<עמוס ארבל: הוא מצער כלפיה, כלפי כולנו.
<עמוס ארבל: גם אנחנו לא רוצים למצוא ילד שלא רשום כחוק במדינת ישראל, בוודאי כשמגיע לו.
<עמוס ארבל: אבל התגלגלנו לאן שהתגלגלנו.
דוד אזולאי: יש בעיה שאסור להתעלם ממנה רבותיי.
דוד אזולאי: את הבעיה של הילד צריך לפתור, אבל כשמדובר על אדם שיושב בצורה בלתי חוקית, אנחנו לא צריכים לסייע בידו, עם כל הכבוד.
עדי קול: מדובר בילדה שהיגיעה לפה בגיל שלוש.
דוד אזולאי: אני אומר: בואו נפריד בין הילד לבין האישה.
<עמוס ארבל: יש פה מצב עובדתי שהוא באמת חריג.
<עמוס ארבל: הוא מיוחד.
עדי קול: גם את הנוהל צריך לבחון.
עדי קול: יכול להיות שהנוהל – בעיניי הוא לא חוקי.
<עמוס ארבל: מה זה לא חוקי?
עדי קול: לא חוקתי.
<טלי אלמי: מה שאתם אומרים – שגם את המצב שלה היה צריך לפתור.
<טלי אלמי: קדימה.
<עמוס ארבל: המצב שלה – יש ועדה הומניטרית, שממליצה לשר הפנים לפתור בעיות כאלה.
<עמוס ארבל: בסמכותו לאשר, בסמכותו לא לאשר.
<עמוס ארבל: יש לצערי, וזה אולי לדיון אחר, עשרות לבנונים שחיים במדינת ישראל בלי מעמד, שנכנסו ב-82.
<עמוס ארבל: פתחו את הגדר, והם נכנסו.
<עמוס ארבל: טוב או רע?
<עמוס ארבל: לא משנה.
<עמוס ארבל: הם פה, אתנו, שלושים ומשהו שנה.
<עמוס ארבל: לא עשינו עם זה כלום.
<עמוס ארבל: נכנסו כילדים ונכנסו כבוגרים.
<עמוס ארבל: בחלקם עובדים, חלקם לא עובדים.
<עמוס ארבל: זו סוגיה בפני עצמה.
<עמוס ארבל: היא ודאי לא אשמה שהיא נכנסה לפה לפני 28 שנה.
<עמוס ארבל: אבל בואו לא נתעלם מכך שהיא לא הסדירה את מעמדה, לטוב ולרע.
<עמוס ארבל: מישהו צריך היה להחליט לגביה מה עושים אתה, ולא עשינו אתה שום דבר.
<עמוס ארבל: לא אנחנו ולא היא.
<עמוס ארבל: אי אפשר לחכות ולהגיד שמישהו מלמעלה יסדיר את המעמד.
דוד אזולאי: אתה אומר שאי אפשר לזכות בפיס אם לא קונים כרטיס.
<עמוס ארבל: לגמרי, לגמרי.
עדי קול: זה כזה פיס לקבל אזרחות?
דוד אזולאי: אזרחות של מדינת ישראל זה פיס.
דוד אזולאי: אם אדם הוא שוהה בלתי חוקי כל כך הרבה שנים ואנחנו דורשים לתת לו אזרחות, והוא יקבל את האזרחות – זה פיס.
<קריאה: היא נשואה לאזרח ישראלי.
דוד אזולאי: בסדר, אין בעיה.
דוד אזולאי: אבל היא היתה צריכה להגיש איזה בקשה?
<עמוס ארבל: הזוג הציג פסק דין של בית הדין השארעי לגבי הנישואין שלו.
<עמוס ארבל: הוא הוצא רטרואקטיבית, הוא הוצא ב-31 לאוקטובר, 2012, כאשר הם נישאו באוגוסט, 2008.
<עמוס ארבל: 4 שנים אחרי.
<עמוס ארבל: יש כאן בעייתיות של הרטרואקטיביות של מעמד הנישואין, כאשר מעבר לזה, כששאלה, בצדק, הפקידה ברשות האוכלוסין בעפולה – הכיצד נישאו בחורה נוצריה עם בחור מוסלמי, כי לפי הדת המוסלמית היא היתה צריכה להמיר את דתה.
<עמוס ארבל: לא ניתן אישור לגבי המרת הדת ללשכה בעפולה.
<עמוס ארבל: זו השאלה שנשאלה.
<עמוס ארבל: הוסבר לזוג, בהתאם לכך, שצריך להסדיר את סוגיית רישום הנישואין שלהם, ורישום מעמד האם, דרך הוועדה ההומניטרית, ורק לאחר מכן יהיה ניתן לסדר את העניין של הילד.
<עמוס ארבל: לצערנו הרב, קרה מה שקרה עם האב, ואי אפשר היה שם להתקדם.
<עמוס ארבל: היות ובמקרים שכאלה – הלוואי והאבא היה חי, אפשר היה לקחת בדיקת רקמות, לבדוק שאכן הילד שלו ותוך דקה רושמים את הילד כאזרח ישראלי, ובזה נגמר העניין, ואת המעמד של האם היינו מסדירים בהליך של ועדה הומניטרית.
<עמוס ארבל: כרגע אי אפשר לעשות את זה.
<עמוס ארבל: אנחנו, בכל מקרה, אגב – ללא קשר לוועדה, התיק היה אמור לעלות ביום ראשון הקרוב לוועדה בינמשרדית בראשות מנכ"ל הרשות- זה יתחבר לוועדה או לא יתחבר לוועדה – כדי להחליט מה אנחנו עושים.
<עמוס ארבל: אין ספק שצריכה להיות שם התייחסות גם לגבי הילד וגם לגבי האם.
עדי קול: השאלה שלי למה הילד צריך ועדה הומניטרית.
<טלי אלמי: קודם כל יש פה הרבה אי דיוקים, כמו שאני מכירה את המקרה, ואני מכירה אותו די לעומק.
<עמוס ארבל: אז תניחי שגם אחרים מכירים את המקרה.
עדי קול: אבל אתה אמרת שאתה לא מכיר את המקרה.
<עמוס ארבל: לא, אני מכיר את המקרה מתחקיר, מכל מה שרשום בתיק.
<טלי אלמי: אבל אני מכירה לעומק מבחינת מסמכים, מניסיון לעבוד מול משרד הפנים, גם עם הירשלר, בנוגע להמרת דת, אבל אני לא חושבת שזה הדבר הכי חשוב.
<טלי אלמי: מה שחשוב הוא שביוני 2011 ניתן פסק דין שניקרא פסק דין וייס, ופסק דין וייס קובע דבר מאד ברור, ששליחה לבדיקת רקמות צריכה להיות המוצא האחרון של משרד הפנים, אחרי שנעשה כל מאמץ, בלי קשר למתי הם התחילו את ההליך המדורג.
<טלי אלמי: כל מאמץ למצוא ראיות לחיים משותפים בזמן הוריית הקטין.
<טלי אלמי: אני אקרא: "הפניית הטוען לאבהות לקבלת פסק דין צריכה להישמר למצבים חריגים שבהם אין בדל ראיה אמינה המצביעה על קשר זוגי כלשהו בין האב לבין הטוען לאבהות קודם להורייה".
<טלי אלמי: פה אין בכלל ספק.
<טלי אלמי: לא משנה אם הם עשו את ההליך המדורג, או לא.
<טלי אלמי: הם באו ב-2008.
<טלי אלמי: הציעו להם לגשת לוועדה ההומניטרית, הם ניגשו, הביאו כל מיני אישורים, הביאו אישורי נישואין.
<טלי אלמי: יש כאן הרבה הרבה יותר מאותו בדל ראיה.
דוד אזולאי: הם לא הביאו אישורים של - - יש כאן דברים שצריך לקחת אותם בחשבון: דבר ראשון, היתה כאן המרת דת.
דוד אזולאי: הם לא הביאו אישור.
דוד אזולאי: הביאו אישור נישואין רטרואקטיבי ל-4 שנים.
דוד אזולאי: זה בעינייך תקין?
עדי קול: למה צריך אישור של המרת דת?
דוד אזולאי: זה החוק מחייב.
עדי קול: בית הדין השארעי כתב לך שהם התחתנו.
עדי קול: גברתי היושבת ראש, החוק מחייב.
<קריאה: בית הדין השארעי לא יכול לחתן מוסלמי עם נוצריה.
<טלי אלמי: אני רוצה לענות עניינית לשאלה: פסק דין וייס לא מדבר על האמא.
<טלי אלמי: הוא מדבר על הילד.
<טלי אלמי: לילד מגיעה אזרחות גם אם האם היא שוהה בלתי חוקית ולא שואלים שם מה היא עשתה בשביל להסדיר את המעמד שלה.
<טלי אלמי: שואלים שאלה אחת: האם משרד הפנים קיבל מספיק ראיות, ובאמת – הם אומרים ממש, לנסות למצוא כל ראויה.
<טלי אלמי: אם משרד הפנים קיבל מספיק ראיות לעובדה שהיו שם שני אנשים שחיו לזוגיות בזמן הכניסה להריון.
<טלי אלמי: זו השאלה היחידה שמשרד הפנים רשאי לבחון כשמדברים על המעמד של הילד, שהאבא שלו ישראלי והאם – לא.
<טלי אלמי: האמא היתה יכולה לעשות המון דברים לא חוקיים ולא תקינים.
<טלי אלמי: והם אומרים במפורש – להפנות לקבלת פסק דין אבהות, במצבים חריגים.
<טלי אלמי: ומה שקורה פה, מה שנציג משרד הפנים אומר שבאמת במשרד הפנים לא הפנימו את פסק הדין הזה.
<טלי אלמי: זו הסיבה שבאנו.
<טלי אלמי: אני רוצה לסיים ולהגיד שמגיעים אלינו כל הזמן מקרים, שלל של מקרים, באמת – בלי להפלות: האמא מדרום אפריקה, והאמא מלבנון.
<טלי אלמי: רק השבוע הגיעו אלינו שני מקרים של אנשים שחיים ביחס, שניסו להביא למשרד הפנים ראיות, בחלקם גם כן התחילו את הההליך המדורג, רק אחרי הכניסה להיריון – שזה בניגוד לנוהל של משרד הפנים, ההתנהלות.
<טלי אלמי: משרד הפנים באופן אוטומטי שולח לבית משפט לקבל פסק דין אבהות, בניגוד לפסיקה, וגם הנוהל שקיים הוא נוהל שלא לוקח בחשבון את הפסיקה.
<טלי אלמי: לא הטמיעו את הפסיקה – לא בלשכות, לא בנוהל - - -
עדי קול: הפסיקה – ממתי?
<טלי אלמי: יוני, 2011.
עדי קול: והנוהל מ-2005.
עדי קול: אני רואה שהוא לא עודכן.
<טלי אלמי: הוא לא עודכן.
<טלי אלמי: אני רוצה להגיד עוד משהו: להגיד את כל הדברים האלה, על מה הם עשו ומה הם לא עשו, זה ביורוקרטיה, כל כך מסובכת עבור אנשים שנמצאים עם היכולת הכי פחותה לעמוד בביורוקרטיה הזו.
<טלי אלמי: אני רוצה להגיד לכם שעל המרת הדת אני ועוד מתנדב שלנו ניסינו להבין מה קורה, די הרבה זמן, ולא הצלחנו, בסוף.
<טלי אלמי: אז להגיד שהם לא עשו את מה שצריך?
<טלי אלמי: הם פנו לכל גוף אפשרי, הם פנו עשרות פעמים, הם ניסו לדבר, הלכו – זו ביורוקרטיה מאד מסובכת, ובאמת מכילים אותה על אנשים - - -
עדי קול: אני רוצה שניתן את רשות הדיבור לתקווה, כי אני קיבלתי בסוף השבוע כמה אס אם אסים, על הילד, שנמצא בלי חיתולים, נמצא קרוב לרחוב, ובלי מענה.
עדי קול: היא פנתה והיגיעה לכמה מקומות.
עדי קול: את רוצה לספר לנו?
<תקווה חדד: כן.
<תקווה חדד: המצב שלו מאד קשה, גם כלכלי.
<תקווה חדד: לילד אין טיטולים, והיא הגיע למצב שכמו פעם, היא מחתלת אותו עם חיתולי בד.
<תקווה חדד: לקחתי גם מסל המזון שאני מקבלת – שימורים, אורז ומקרוני.
<תקווה חדד: זה קשה.
<תקווה חדד: גם לי קשה.
<תקווה חדד: אני לא בתוך זה ואני מרגישה שזה קשה, אז קל וחומר היא – דייסה, מטרנה ושכירות, עומדים לזרוק אותה מהבית.
<תקווה חדד: אין לה לאן ללכת והיא בתוך כפר שהיא בקושי מכירה שם מישהו.
<תקווה חדד: אני מביאה אותה אלי לסופי שבוע, שזה חמישי, שישי, שבת.
<תקווה חדד: יכול להיות שהיא מרגישה שהיא צריכה להישאר עוד.
<תקווה חדד: זה מאד קשה, אי אפשר לתאר את זה.
<תקווה חדד: פניתי למקום ליד הבית שלי, בית תמחוי, שיש שם בגדים ועגלות וכל מיני דברים שאנשים שאין להם צריכים.
<תקווה חדד: הבאתי לה עגלה, בגדים ונעלים לילד.
<תקווה חדד: אבל בכל זאת, זה על הקצה, כמו שאומרים.
<תקווה חדד: הילד הולך וגדל ולה אין הכנסה, אין לה כלום.
<תקווה חדד: ניסיתי לעזור בנושא סל מזון ואמרו לי שהיא לא מוכרת לרווחה.
<תקווה חדד: דיברתי עם עוזרת סוציאלית, אני לא אגיד את השם, היא אמרה לי – אין לי מה לעשות, הידיים שלי כבולות.
<תקווה חדד: היא לא תושבת הרצליה, ואם היא היתה תושבת הרצליה הייתי עוזרת לה בהכל – במעון, בסל מזון, עזרה בשכר דירה.
<תקווה חדד: אני מנסה לעזור לה כמה שאני יכולה אבל המצב שלה מאד קשה.
<תקווה חדד: אי אפשר לתאר את זה.
<תקווה חדד: אני ראיתי אנשים שמקבצים נדבות בכל מיני תחנות מרכזיות ומקומות – יש להם לפחות את הקופסה הזאת בסוף היום, עם 3,000-1,000 שקל.
<תקווה חדד: הם הולכים וקונים בזה סמים או אני לא יודעת מה, ומתבססים על זה עד ליום המחרת.
<תקווה חדד: לה אין כלום.
<תקווה חדד: זה פשוט.
<תקווה חדד: ראתה את זה תמר, שתהיה בריאה, כשהיינו פה, כשנכנסנו לקפיטריה.