GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ציון מזרחי: אני רוצה להגיד לכם שלפני שנים רבות באתי לראש עיריית נצרת מנחם אריאב וביוזמתי אמרתי לו שנפתח שם משרד.
חנין זועבי: למה לא לג'רסי, למה לאריאב?
<ציון מזרחי: אם את צועקת עלי, אני לא אדבר.
<ציון מזרחי: את לא רוצה שאני אדבר, אז אני לא אדבר.
עדי קול: את לא מקדמת את הפיתרון.
עדי קול: את מלבה את הבעיה.
חנין זועבי: אבל יש פיתרון בנצרת.
חנין זועבי: חשוב שיהיה בנצרת.
<ציון מזרחי: ואם יהיה בנצרת עלית זאת בעיה?
<ציון מזרחי: רק שיהיה.
עדי קול: את פוגעת בדיון עכשיו.
עדי קול: נשמע את חנא סוויד ואז נשמע את הפיתרון שלך.
חנא סוייד: אני רוצה לחזק את הדברים שעמיתי אמר כאן.
חנא סוייד: אני לא רוצה שהדיון הזה יסתיים כאילו זה רק עניין של מורי נהיגה.
חנא סוייד: זה של אזרחים תמימים, אזרחים שקשה להם לנסוע, קשה להם לדבר עברית ולנסוע עברית.
חנא סוייד: קל להם יותר לקבל את השירות בנצרת.
חנא סוייד: גברתי היושבת ראש.
חנא סוייד: אילו משרד התחבורה היה מתריע והיה מראה שיש בכוונתו להוציא את המשרד בנצרת עלית ותוך כדי כך התהווה פתרון, אז הייתי אומר שישאירו את זה שם.
חנא סוייד: אבל משרד התחבורה הוציא את המשרד, הוא כבר לא קיים שם.
חנא סוייד: באותה קלות שהוא יחזיר לנצרת עלית, הוא יכול להחזיר לנצרת, במיוחד כשלנצרת יש כבר את כל האישורים.
עדי קול: אז עכשיו אנחנו רוצים תשובה.
עדי קול: אנחנו רוצים משרד, ואנחנו רוצים בנצרת ואנחנו רוצים לדעת מתי זה יקרה.
<ציון מזרחי: אני אגיד כמה דברים.
<ציון מזרחי: אני לא רוצה להתווכח עם הנתונים שלהם, לי יש נתוני מחשב שהם יותר אמינים.
<ציון מזרחי: תאמינו לי, זה לא מה שחשוב.
<ציון מזרחי: עם כל הכבוד למורים, יש 4,000 תלמידים שעוד אין להם רישיון נהיגה אבל האזרחים שצריכים להמשיך ולקבל שירות, הם יותר חשובים.
<ציון מזרחי: זה אחד.
<ריאד עבדאללה: כמורה לנהיגה ראיתי על הדלת שהמשרד סגור מה-30.4.
<ריאד עבדאללה: אנשים באו בהמוניהם למשרד הרישוי ועם חוסר הרגישות שלהם הם לא דאגו להודיע.
<ריאד עבדאללה: הם אומרים שכואב להם על האזרחים אבל האזרחים לא ידעו שהמשרד סגור.
<ריאד עבדאללה: הם באו ומצאו דלת נעולה עם הפתק.
<ריאד עבדאללה: איך יכול להתנהל כך משרד מסודר?
<ציון מזרחי: אנחנו צריכים לחפש פתרון ואנחנו צריכים אולי מעט זמן כדי לסדר אותו.
<ציון מזרחי: למה אני מתכוון?
<ציון מזרחי: לאורך כל השנים רואים שלמשרד התחבורה יש רצון טוב.
<ציון מזרחי: אני חושב שזה נכון להמשיך ולהפעיל שם משרד רישוי מלא.
<ציון מזרחי: אני מדבר על נצרת ואני לא מתווכח על עלית או תחתית, אני לא נכנס לזה כרגע.
<ציון מזרחי: כיצד להגיע לפתרון הזה?
<ציון מזרחי: המורים אומרים שהשאירו אותם עם הלשון בחוץ.
<ציון מזרחי: אנחנו אמנם סגרנו את המשרד.
<ציון מזרחי: נכון שלא דאגו לפני, אולי זה כשל של המשרד.
עדי קול: זה לא אולי.
<ציון מזרחי: התכתשות לא תביא אותנו לכלום, זה מגיש עתירה, זה לא רוצה.
<ציון מזרחי: יש שני דברים חדשים ששמעתי היום שלא ידעתי עליהם לפני כן: א', הסכמה של משרד הפנים.
<ציון מזרחי: אני לא מבין, ביד ימין משרד הפנים חותם וביד שמאל הוא חותם אחרת?
<ציון מזרחי: ב', איתמר אמר שהוא דיבר עם מנכ"ל משרד התחבורה.
<ציון מזרחי: אני לא נכחתי ואני לא יודע.
<ציון מזרחי: הוא אומר שאמר לו בוועדת הכלכלה מה שאמר.
<ציון מזרחי: אנחנו בחיפושים.
<ציון מזרחי: אמרו שמצאו מקום.
<ציון מזרחי: אני לא ראיתי אותו, אני לא יודע.
<ציון מזרחי: כדי לבצע מבחנים מעשיים ולהוציא אותם לפועל, ביקשנו מהמורים – אני מניח שאמרו להם את זה כשהם נפגשו עם מנהל המחוז ועם המפקח – לעשות את המבחנים בעפולה לפרק זמן קצר - - -
עדי קול: לא מקובל.
חנא סוייד: אתה היית מסכים לזה?
<ציון מזרחי: עד שנעמיד את השירות מחדש.
עדי קול: חבל, לא מקובל, סגרנו.
עדי קול: לא מקובל, אנחנו לא מסכימים.
עדי קול: שמעתם מה אמרתי?
עדי קול: אמרתי שזה לא מקובל, אז בואו נמשיך.
<ציון מזרחי: אני מציע שהוועדה הנכבדה תיתן פרק זמן לשני הצדדים.
חנא סוייד: מי זה שני הצדדים?
<ציון מזרחי: העירייה באה בהצעה למשרד: בתנאים האלה תקים את המשרד מחדש.
<ציון מזרחי: יש את המכתב הזה ששלפו פה.
<ציון מזרחי: יגידו היועצים המשפטיים של העירייה: מה זאת אומרת אסור, הנה משרד הפנים מרשה?
<ציון מזרחי: אז אם משרד הפנים מרשה, אז הבה נצא לדרך.
<ציון מזרחי: אבל כדי שנעשה את זה על גשר של פלדה – אני באמת מציע, אני לא חושב שזמן של סכסוך עוזר למצוא פיתרון.
<ציון מזרחי: אני חושב שאפשר אולי להשהות לזמן מה שתקבעו אתם, את העניין של העתירה, להמתין איתה.
עדי קול: רגע, אנחנו אפילו לא נשקול את שאלת העתירה, לפני שאתה תתחייב פה מול כולם שאתם מחזירים להפעיל את השירות ממחר בבוקר.
<ציון מזרחי: גברתי הנכבדה, אני לא יכול היום להגיד לך שמחר בבוקר אני שב ופותח את נצרת.
<ציון מזרחי: אין לי חוזה חתום, אין לי כלום.
<ציון מזרחי: אין לי זמן לזה, אני לא יכול לעשות את זה בלילה.
חנין זועבי: מחר תתחיל במגעים עם עיריית נצרת.
חנין זועבי: מחר תרים טלפון לראש עיריית נצרת.
עדי קול: למה מחר?
עדי קול: אני רוצה היום.
חנין זועבי: הנה הפתרון ומחר תתחיל לממש אותו.
עדי קול: אתם תשים לב שבגלל שאתם מפריעים אנחנו לא מתקדמים?
<ציון מזרחי: ההצעה צריכה לבוא.
<ציון מזרחי: אם היא קיימת מטעם העירייה, בבקשה.
<ציון מזרחי: ימציאו אותה למשרדנו, נשב על המדוכה, נגמור עם זה לכאן או לכאן.
עדי קול: אתה מעביר אחריות למישהו שזאת לא האחריות שלו.
עדי קול: אתה משרד התחבורה?
עדי קול: אתה אמור לספק את השרות?
עדי קול: אתה אומר שהעירייה צריכה לבוא - - -
<ציון מזרחי: היא אומרת שיש הצעה, אז בבקשה שיציעו אותה.
עדי קול: אתה צריך לספק את השרות לאזרחים.
<ציון מזרחי: תקשיבו לי כולכם, אני לא יכול, אני לא קוסם.
<ציון מזרחי: אני לא יכול מחר בבוקר לבוא ולהגיד שאני חותם על חוזה.
<ציון מזרחי: אני צריך נתונים.
חנא סוייד: שלוש שנים עבדת באוויר.
<ציון מזרחי: נכבדי, זה לא בסדר.
<ציון מזרחי: גם שעבדו באוויר זה לא בסדר.
<ציון מזרחי: אם מישהו היה נפגע שם, מי היה מבטח אותו?
חנא סוייד: תשאל את עצמך.
<ציון מזרחי: אני כועס, אני כועס על האנשים שלי במשרד.
<ציון מזרחי: לא הייתי מעורב בזה, אבל אני כועס.
עדי קול: הכעס שלך לא שייך לנו.
עדי קול: אנחנו מייצגים פה את האזרחים, הם כועסים יותר.
עדי קול: התחלת את הנאום שלך ואמרת שיש פה אזרחים שלא מקבלים שירות.
<ציון מזרחי: שראוי להקים לכבודם משרד רישוי.
עדי קול: אני רוצה לסכם את הדיון כי לא נמשיך כאן עד שלא נקבל תשובה.
עדי קול: כיו"ר הוועדה אני אפנה מכאן לשר ולמנכ"ל.
עדי קול: אנחנו נקיים כאן דיון בעוד שבועיים ואני רוצה שתגיעו עם פתרון.
עדי קול: בשבוע הבא זה שבועות אז נקיים את הדיון בשבוע שאחרי.
<קריאה: ובשבועיים האלה, מה עם התלמידים?
<קריאה: מה עם האנשים?
עדי קול: אני נותנת לך שבועיים לתת לי תשובה אמיתית.
עדי קול: תהיה פה ישיבה.
עדי קול: אנחנו נזמין את המנכ"ל ונזמין את מי שצריך.
עדי קול: אנחנו רוצים שהמשרד ייפתח בנצרת.
עדי קול: אבל, עד השבועיים האלה אנשים צריכים שירות, לפחות טסטים, ואת זה אתה יכול.
<קריאה: הצענו להם פיתרון זמני.
עדי קול: נתנו לך את כל הצילומים.
עדי קול: כיו"ר הוועדה מטעם הכנסת, אני רוצה שבשבועיים הקרובים יהיה המשך פעילות, לפחות טסטים.
עדי קול: אתם שמים לב שאתם פוגעים באינטרסים שלכם בזה שאתם לא נותנים לי לדבר?
עדי קול: הבנתם שאני בצד שלכם?
עדי קול: אני בצד של הציבור וגם ציון אמר שהוא בא לייצג את האזרחים שלא מקבלים שירות.
<ציון מזרחי: זה חלק מהתפקיד שלי.
חנין זועבי: אתה לא מקיים את התפקיד שלך בכלל.
עדי קול: חנין, את עכשיו פוגעת גם.
<ציון מזרחי: חנין, למה את פוגעת בי באופן אישי?
חנין זועבי: מה זאת אומרת באופן אישי?
<ציון מזרחי: אני מראה רצון טוב ואת מפנה אלי אצבע מאשימה?
עדי קול: ציון, אנחנו דורשים שאנחנו נחזור לפעילות ממחר.
עדי קול: עוד שבועיים תהיה פה ישיבה אליה נזמין את המנכ"ל.
עדי קול: אנחנו רוצים תשובה מתי נפתח משרד רישוי בנצרת.
עדי קול: זה הסיכום.
עדי קול: בוקר טוב לכולם, תודה שבאתם מוקדם לירושלים.
עדי קול: אני ד"ר עדי קול, אני חברת כנסת מ"יש עתיד", ואני עומדת בראש הוועדה.
עדי קול: אנחנו נעשה סבב כדי שאני אכיר את כולם ואתם תכירו אותי.
עדי קול: אנחנו נקיים דיון המשך לדיונים קודמים שהיו בוועדה, ומאוד מקווים שהפעם נצליח להתקדם ולמצוא פתרון.
עדי קול: שני דברים שחשובים לי מאוד – בעיית רמב"ם, מיטות לטיפול בהפרעות אכילה ברמב"ם ובעיית סורוקה.
עדי קול: אנחנו מדברים על הפריפריה כבר זמן רב, ואני רוצה לראות איך אנחנו מתקדמים בזה.
עדי קול: קמתי בבוקר וקראתי המון על כל הרפורמה ובריאות הנפש, ואני חושבת שזו הזדמנות חשובה מאוד לשמוע מה החלק שבנושא של הפרעות אכילה בתוך כל הרפורמה הזאת, כי לא מצאתי איזכורים לנושא הזה.
עדי קול: נושא של הפרעות אכילה מאוד קרוב לליבי.
עדי קול: אני ביליתי שעות רבות במחלקה של הבגירים ב"תל השומר", עם חברה מאוד קרובה, עם טלפונים בוכים באמצע הלילה שמכריחים אותה לשתות אנשור, ואפילו לשתות את זה בעצמי כדי לראות כמה זה נורא.
עדי קול: זה משהו שנצרב לי עמוק בזיכרון, ונורא חשוב לי להתמודד ולדבר על הנושא הזה.
עדי קול: נציג את הפניה, את הפונים, וגם בהמשך אני רוצה לשמוע את מנכ"ל משרד הבריאות שנמצא אתנו, וזה וכבר פעם שנייה בדיון הזה.
עדי קול: אנחנו מאוד מעריכים את זה שהצטרפת, למרות לחצי התקציב וכל מה שכולם מתמודדים עכשיו.
עדי קול: נעשה סבב ונציג את המוזמנים.
עדי קול: רוני גמזו – מנכ"ל בריאות; שריל זיטמן – אמא; ת' – פונה; גדי רייזלר, רופא ילדים מרכז רפואי "אסף הרופא"; עומר בונה – מנהל המחלקה הפסיכיאטרית ב"הדסה" בירושלים; איתן גור, מרכז הפרעות אכילה "תל השומר"; יעל לצר, מנהלת המרפאה להפרעות אכילה ברמב"ם, ונציגה של אוניברסיטת חיפה.
עדי קול: הלל דשן, אגף תקציבים, שירות בריאות "כללית"; ד"ר עשהאל רכזת הפרעות אכילה בקופת חולים "מאוחדת".
עדי קול: יהודה ניניו, מנהל היחידה להפרעות אכילה של מרכז רפואי "רעות"; ליביו סיגלר, מנהל מחלקת בריאות הנפש "במכבי".
עדי קול: עלינה סגל, דיאטנית קלינית בהפרעות אכילה, "מכבי" שירותי בריאות.
עדי קול: צחי בן-ציון, פסיכיאטר ראשי "לאומית".
עדי קול: אביטל גרשון, יועצת שרת הבריאות.
עדי קול: נרד בר-און, מפקחת ארצית, שרות למתבגרים צעירות וצעירות משרד הרווחה; איגור ברש, מנהל מערך הקליני, משרד הבריאות, אגף בריאות נפש; גדי לובין, ראש אגף בריאות הנפש; ווניה וולך, עוזרת למנכ"ל משרד הבריאות; שלומית, מנהלת הוועדה.
עדי קול: נאמר לי שהרבה פעמים נציגים של קופות החולים לא היו, נמצאים פה נציגים של כל קופות החולים, זה מאוד משמח אותנו, וגם הזדמנות לדבר על הטיפול בקהילה שזהו נושא מאוד משמעותי.
עדי קול: נשמע את שריל, בתור מי שיזמה את הפנייה הראשונית, ונשמע גם את שי.
עדי קול: נקצר את הדברים שכל אחד יאמר, ובעיקר שנגיע לתוצאות.
<שריל זיטמן: תודה רבה.
<שריל זיטמן: בוקר טוב לכולם, אני מודה לכם על ההזדמנות לדבר פה.
<שריל זיטמן: אני מאוד מתרגשת, ואני מתנצלת על השפה שלי.
<שריל זיטמן: אני באתי כאימא של חולת הפרעת אכילה, ואני רציתי לשתף בסיפור שלנו.
<שריל זיטמן: זה סיפור מאוד קשה, אבל זה נותן מן חלון להסתכל בתוך המשפחה, ואיך הפרעת אכילה והטיפול בהפרעת אכילה משפיע על החולות ועל המשפחות.
<שריל זיטמן: המצב בארץ, אין מלה אחרת, זה קטסטרופה, ואני לא אכנס לכל הבעיות.
<שריל זיטמן: יש את הדוח של מבקר המדינה, אני מצאתי את זה רק לפני כמה ימים, וזה מסביר את כל הבעיות לעומק, ואני ממליצה שאנשים הסתכלו על זה.
<שריל זיטמן: הסיפור שלי התחיל ב-2006, הבת שלי ליטל, הייתה בת 14, ונכנסה לבית החולים "שלוותה" בגלל בעיות נפשיות.
<שריל זיטמן: לא היה לה הפרעת אכילה אז, ומסתבר שהבעיות שלה היו קשורות לתקיפה מינית שהיא עברה בהיותה קטנה, שלא ידענו.
<שריל זיטמן: בזמן של האישפוז, התחילו סימנים של הפרעת אכילה, אבל לא טיפלו בזה אז.
<שריל זיטמן: אמרו לנו שאנחנו לא צריכים לדאוג כי היא רזה.
<שריל זיטמן: אחרי האשפוז הראשון היא יצאה, והתחלנו טיפול פרטי, טיפול מאוד אינטנסיבי, אבל לא טיפול להפרעת אכילה.
<שריל זיטמן: שמו את הפרעת האכילה בסוגריים, אמרו לנו שזה לא הדבר הכי חשוב.
<שריל זיטמן: במשך השנים האלה היו 4 שנים של טיפול פרטי מאוד אינטנסיבי, השקענו בערך 200 אלף שקל שהוצאנו מהפנסיה.
<שריל זיטמן: בזמן הזה המצב שלה השתפר, אבל הפרעת האכילה היה יותר ויותר גרוע, עם הזמן החלטנו שכן צריך להוסיף טיפול להפרעת אכילה.
<שריל זיטמן: חיפשנו דרך קופת החולים שלנו, "מכבי", הם סירבו לקבל אותה שם.
<שריל זיטמן: חיפשנו פתרונות פרטיות אצל דיאטניות, אצל כל מיני, פשוט היא הגיעה למצב שהיא הייתה צריכה אשפוז.
<שריל זיטמן: ליטל היתה מאושפזת ב"שניידר" לחודש פעמיים ב"תל השומר", וכמה פעמים ארוכים ב"לב השרון", בבית חולים פסיכיאטרי בלי טיפול בהפרעת אכילה.
<שריל זיטמן: בכל מקום שמענו אותו משפט – שליטל לא מתאימה למסגרת שלנו.
<שריל זיטמן: שאלה אחת שיש לי אליכם, אם שמעתם אי פעם ממחלה אחרת שחולה מגיע לבית החולים או לרופא, ואומרים לו שהוא לא מתאים למסגרת או לטיפול – אני רק הכרתי את החוויה הזאת בהפרעת אכילה.
<שריל זיטמן: ליטל שוב ושוב נפלה שוב ושוב בין הכיסאות, היא הגיעה למצב שהיא שקלה 36 קילו, היא קצת יותר נמוכה ממני, אז אתם יכולים לדמיין מה זה.
<שריל זיטמן: בטיפול השני של ב"תל השומר", באשפוז השני היא הצליחה לסיים את האשפוז, היא הייתה שם 4 חודשים, יצאה משם במצב ממש טוב יחסית.
<שריל זיטמן: משם היא המשיכה לטיפול יום בנתניה, שם אמרו לה שהיא תקבל מענה להפרעת אכילה, אבל לא היה שום טיפול בהפרעת אכילה שם, והם אמרו לה שהיא צריכה לטפל בהפרעת אכילה לבד, ושם לקבל טיפול נפשי.
<שריל זיטמן: הם גם אמרו לה שאם היא תרד במשקל, אז יצטרכו להפסיק את הטיפול.
<שריל זיטמן: אחרי שהיא ירדה כמה קילו תוך חודש, אמרו לה יום אחד, שהיא צריכה לסיים את הטיפול מידי.
<שריל זיטמן: יצאה משם עם כל המרשמים, עם כל התרופות שלה, וחזרה לדירה שהיה לה בירושלים, ובלעה את כל הכדורים.
<שריל זיטמן: היא הגיעה לבית החולים בלי הכרה, והיא הייתה בלי הכרה יותר משבוע.
<שריל זיטמן: איכשהו בנס היא יצאה מזה, זה היה בספטמבר, מאז היא החליטה שהיא כן רוצה להחלים והיא כן רוצה לעבוד ולעשות מה שצריך לעשות.
<שריל זיטמן: היא בטיפול בעמותת "אגם", שזה טיפול שאין לי מלים על כמה הם עוזרים לה, וכמה הטיפול מקצועי וטוב.
<שריל זיטמן: אני גם רוצה לשאול אתכם, אם כל זה נשמע טוב, ליטל, משלימה בגרויות, והולכת לקורס כתיבה, ומתכננת ללכת לאוניברסיטה, אבל היא לא במצב, היא לא בריאה היום, יש לה דרך מאוד ארוכה.
<שריל זיטמן: בעוד 5 חודשים, אם הבנתי נכון, הטיפול ב"אגם" מסתיים.
<שריל זיטמן: אני שואלת לאן היא הולכת משם, איך מתישהו, אנחנו אפילו לא יכולים לדמיין היום שהיא תהיה עצמאית, כי אין טיפול עם מסגרת שיכול לקחת אותה קדימה, לעשות את הצעדים הללו.
<שריל זיטמן: אני גם שואלת על חולות אחרות שאין להם הורים שיכולים לתמוך בהם.
<שריל זיטמן: הכרתי הרבה חולות כאלה, שאני התחלתי לעשות מה שאני מסוגלת לעשות ולעזור להם, אבל שוב, המצב קטסטרופה.
<שריל זיטמן: לפי מה שקראתי, אתם יודעים את המצב, אתם יודעים מה הפתרון.
<שריל זיטמן: אני רוצה לדעת איך אפשר להתקדם, מה אני יכולה לעשות כדי לעזור לתהליך.
<ת': בוקר טוב לכולם, אני בת 25, ואני גרה בתל אביב.
<ת': אני בחורה ממש "מוצלחת" לפי כל ההגדרות.
<ת': יש לי משפחה נהדרת, מרובת רופאים ואקדמאים.
<ת': אני סטודנטית למדעי ההתנהגות במכללה האקדמית תל אביב יפו.
<ת': אני גולשת, רוכבת על סוסים, רוקדת, דוברת ארבע שפות, ואפילו הוצאתי ספר שירה.
<ת': בעברי שנתיים של שרות לאומי בהן שירתי את החברה מעל ומעבר לשעות שנדרשו ממני לפי התקנים.
<ת': אני מוגדרת כבחורה שנראית טוב, בלונדינית, תואמת את כל הסטריאוטיפים, ויש לי את כל הסיבות להיות מרוצה מחיי.
<ת': יש לי רק בעיה אחת, בעיה שמפרה את כל שלוותי, ואת מי המנוחות שיכולתי לצוף עליהם אילו אלו לא היו חיי.
<ת': אני חולה, אני סובלת מאנורקסיה לתקופות מגיל 13.5, כבר 12 שנה שאני חולה.
<ת': אני סובלת מתת משקל קיצוני לתקופות, מצומות, מהקאות יומיות, מחולשה בלתי נסבלת, מהתעלפויות, מהתקפי חרדה, מדיכאון, מאובדנות, ובעצם במקום לפרוח ולתפקד ולמלא את הפוטנציאל שהסביבה מייעדת לי, אני טובעת כים סוער, כשוחה בים סוער, לבד בסערה של חיי.
<ת': בשנה שעברה אושפזתי במחלקה להפרעות אכילה ב"תל השומר" באופן דחוף, אחרי שהפסקתי לאכול לחלוטין, וחייתי על מים בלבד למשך שבועיים.
<ת': קיבלתי הזנה מלאה בזונדה במשך 5 שבועות, האישפוז הסתיים לאחר חודשיים, עוד לפני שהספקתי להשתקם ולהתרגל לגוף החדש ולהרגלי האכילה החדשים אשר ניסו להקנות לי במחלקה.
<ת': אני כותבת לכם בצער רב על חוסר יכולתי לשלוט בחיי שאני נאבקת באופן יום יום על זכותי להיות אדם עצמאי ומייצר, שתורם לחברה ולעצמו, ולא אדם נזקק אשר סגור במחלקות ואינו מסוגל לצאת לעבודה.
<ת': במהלך השנתיים האחרונות, מאז התפרצותה הרביעית של המחלה, הוצאתי מעל 100 אלף שקלים מכיסי על טיפולים פרטיים אצל מיטב המומחים.
<ת': על טיפול פסיכיאטרי, דיאטנית, תרופות ואף על חונכויות פרטיות שהיו במסגרת אשפוז בית כשהשתחררתי מהמחלקה.
<ת': לצערי, המשאבים שלי הולכים ומדלדלים, ואני בטוחה שרבות אחרות שאינן ברות מזל כמוני, לא יכולות להשקיע משאבים רבים כל כך בטיפולים.
<ת': מאז האישפוז נחשפתי לאפשרויות מצומצמות בלבד, לטיפול מסובסד ולשיקום, דבר אשר הינו הכרחי לחולות כמוני, אשר המחלה מאיימת על חייהן, ופוגעת בתפקודן ובתפקודם של הסובבים אותן.
<ת': הפרעות אכילה, כידוע, הן נגע מתפשט והולך.
<ת': אחוז החולות היום גבוה מאי פעם, ולמרות זאת, אחוז המסגרות לטיפול במחלה בהשוואה לכל מחלה או הפרעה נפשית אחרת, הוא מהנמוכים ביותר.
<ת': משך ההמתנה למיטות במחלקה נמשך עד חודשיים למיטב ידיעתי, זמן שאילו לא היה מתמזל מזלי, וקשריי הרפואיים היו מקדמים אותי, היה יכול לעלות לי בחיי.
<ת': משך האשפוזים קצר מאוד עקב חוסר בתקציבים, ואינו מאפשר שיקום ארוך והדרגתי עבור החולות, מה שזורק אותן למים הקרים עוד לפני שלמדו לשחות.
<ת': התנאים במחלקה הם קשים, ובאשפוז הממושך חלקנו חדר אחד, 6 בנות, עם שירותים ומקלחת שעבדו באופן חלקי בלבד.
<ת': לאחר האשפוזים במחלקת הבוגרות, יש מעט מאוד מסגרות המשך, למעשה, מסגרת ההמשך היחידה שהוצעה לי הייתה מעקבים חד שבועיים במחלקה ב"תל השומר" לשנה, מה שלא התאפשר לבסוף, או בית שיקומי, אופציה שהייתה מרחיקה אותי מהסביבה הטבעית שלי עקב המיקום הגיאוגרפי, מונעת ממני את הפרטיות לה אני זקוקה בגיל 25, ולמעשה מורידה את איכות התיפקוד שלי.
<ת': אני רוצה לציין, שבבית שיקומי גרות, עד כמה שידוע לי, בסביבות 14 בנות שחולקות חדרי שינה ואמבטיות.
<ת': בביתי בתל אביב, מתאפשרת לי שיגרת לימודים, קירבה למשפחה ועבודה אם וכאשר אהיה מסוגלת לכך.
<ת': לצערי, יציאתי המוקדמת מהמסגרת האישפוזית וחומרתה של המחלה, החזירו אותי למצב דומה לשהייתי בו לפני האישפוז – צומות, הקאות, דיכאון, ירידה במשקל, ותפקוד חלקי בלבד.
<ת': היום, כמטופלת במערכת הבריאות הציבורית, אני נהנית מטיפולים מוזלים לשנה בלבד שבקרוב תסתיים, וגם הם, כנראה, מעטים משהייתי צריכה.
<ת': מצבי הולך ומתדרדר, ואני מקווה מאוד שלא אאלץ לשוב לאישפוז נוסף.
<ת': הייתי רוצה לבקש מכל מי ששומע, שיירתם למאבק שלי ושל רבות כמוני, ליצור עוד מסגרות אישפוזיות ולהוסיף מיטות, ליצור מסגרות של אישפוז יום, ולנסות ליצור סיבסוד לחונכויות ולטיפולים ארוכי טווח.
<ת': אני מאמינה אמונה צרופה שבאים הטיפולים הנכונים יינתנו, והתאפשר שיקום ארוך והדרגתי במסגרת המתאימות המתמחות בהפרעות אכילה, שתהיה באפשרותנו להשתקם, לחזור למעגל העבודה, כדי להיות אזרחיות תורמות ולא לנטל חברתי.
<ת': בתודה ובהערכה על הקדשת הזמן והמחשבה.
<משה חבשוש: זו הפעם השישית שאנחנו מתכנסים פה.
<משה חבשוש: פעם שישית שאנחנו באים ושואלים, איפה הכסף?
<משה חבשוש: איפה 10 מיטות שהבטיחו ל"רמב"ם"?
<משה חבשוש: איך קרה שמאבק של 6 שנים של סטודנטיות מבאר שבע, שעשו את הדרך מבאר שבע למרכז הארץ תוך כדי הלימודים, עם כל הכסף, ועם כל הזמן, ועם כל האנרגיות שהשקיעו, הפכו למחלקה שמאשפזת ומטפלת בילדים ונוער.
<משה חבשוש: אנחנו פה כדי לשאול מה קרה למחלקה ב"תל השומר" שפיזית קיימת, אבל לא מאוכלסת.
<משה חבשוש: מחלקה חדשה, גדולה יותר, רחבה יותר, מתקדמת יותר עומדת ריקה.
<משה חבשוש: זה בקיצור, את גודל התופעה דשנו וטחנו, המספרים עלומים, אבל אנחנו יודעים.
<אליעזר חבשוש: כשמדברים על 10 מיטות באישפוז יום, אני לא יודע מה זה אומר.
<אליעזר חבשוש: אם זה אומר שבחורה צריכה לבוא מאיזור הצפון לרמב"ם כל יום ולחזור הביתה, ואם זה טיפולים ארוכים, זה נראה לי לא לעניין, ממש לא לעניין.
<אליעזר חבשוש: למה לא מדברים על אישפוז מלא?
<אליעזר חבשוש: 10 מיטות אישפוז מלא ברמב"ם, כי אחרת לא עשינו שום דבר, למעשה, נשארו 24 מיטות של "תל השומר" וב"הדסה" עוד כמה מיטות, ונשארנו אותו דבר.
עדי קול: מדובר במיטות למבוגרים, כי בהרבה מקומות יש מיטות לנוער שבאמת מאפשרות טיפול.
עדי קול: אנחנו רוצים לשמוע את התשובה.
<רוני גמזו: תודה רבה גם על הדיון, אני הייתי בדיון הקודם שהיה בוועדה הזו.
<רוני גמזו: אני חושב שהדיון הזה הוא גם בצל דוח מבקר המדינה, שאנחנו ידענו שהוא מתנהל בדיון הקודם, ראינו כולנו את התוצאות.
<רוני גמזו: אני רק רוצה להתנצל, יכול להיות שבמהלך הדיון אני יצטרך לצאת, אולי אפילו במהלך השיחה שלי אצטרך לצאת כאשר תקרא לי שרת הבריאות, כיוון שאנחנו מתנהלים בבוקר של קביעת תקציב.
<רוני גמזו: כל מה שמתואר כאן, וכל הביקורת של מבקר המדינה, וכל הביקורות שמתוארות כאן על נושא הפרעות אכילה במדינת ישראל, אין דרך לגלגל עיניים, זה תחום לא מושקע, חסר במיטות, חסר בו משאבים, התמחור שלו לא תמיד מתאים לעלויות ולצרכים.
<רוני גמזו: הזמינות המרפאתית לא מלאה, יש בעיות בתחום הזה, ואנחנו צריכים להתחיל לסדר אותו אחד אחד, וזה מה שאני עושה בשלוש השנים שאני בתפקיד.
<רוני גמזו: הייתי אומר שנה וחצי האחרונות שנחשפתי יותר ויותר לבעיה, וחלק מהפתרונות הם לא פתרונות שאפשר למצוא אותם ביום אחד, הם קשורות גם מן הסתם לתוספות של מיטות ולתוספות של תקציבים, גם למול אותם בתי חולים.
<רוני גמזו: אבל בשנה האחרונה ניסינו ועשינו, ואני אנסה להראות כאן דברים שבוצעו.
<רוני גמזו: חלק מטיפול שורש בנושא של הפרעות אכילה הוא הרפורמה בבריאות הנפש.
<רוני גמזו: הנושא הזה, חלקו, הייתי אומר לא מטופל היטב מכיוון שהוא כמו בבואה של בריאות הנפש.
<רוני גמזו: גם כל החולאים שמתוארים כאן, זמן המתנה במרפאות, כמות מיטות, זמני המתנה שכאלו, תשתיות, כל הדברים שתיארתם כאן בנושא הפרעות אכילה, הם נושאים שאפשר לתאר גם בנושא בריאות הנפש.
<רוני גמזו: וזה התחום שהוא היה באחריות והוא עדיין באחריות ביטוחית של משרד הבריאות באיזושהי חלוקה בין התוספת השנייה לתוספת השלישית, בין בינינו לבין קופות החולים.
<רוני גמזו: לא תמיד היה גם ברור מתי זה הם, מתי זה אנחנו, וזאת אחת הבעיות שאולי הרפורמה בבריאות הנפש, לא אולי, מבחינתי כן, הרפורמה לבריאות הנפש תפקידה גם לעזור לכולנו להביא את המקום או את התחום הזה למקום יותר טוב, זה לא יקרה בחודש.
<רוני גמזו: מה שיקרה כן, זה שנפתח עוד מיטות, נפתח עוד אשפוזי יום, נגדיל את הפעילות המרפאתית, זה מה שאנחנו עושים, באמת, כפי שאתם רואים בצורה מאוד קטנה, אתם רואים את השינויים האלה ואתם לא מרוצים, וגם אני לא מרוצה מהקצב שלהם.
<רוני גמזו: אני סיימתי אתמול דיון תקציבי עם האוצר.
<רוני גמזו: בדיון התקציבי עם האוצר, גם בהנחיית שרת הבריאות, וגם על פי המדיניות שלי, אמרנו, אנחנו לא נחתום הסכם בריאות אוצר ללא תוספת של מיטות פסיכיאטרי.
<רוני גמזו: אמרתי את זה לאנשי משרדי, אמרתי, אני אשים את המפתחות, אנחנו לא נחתום אם לא יהיה תוספת של מיטות פסיכיאטרי.
<רוני גמזו: אתמול חתמנו עם תוספת של מיטות פסיכיאטריות, כ-200 מיטות למערכת שלנו בבריאות הנפש.
<רוני גמזו: האנשים שיושבים כאן עוד לא יודעים את זה, זה רק אתמול נחתם בשעה שתים עשרה בלילה.
<רוני גמזו: זה אומר גם אז מקור ותוספת גם יותר טובה להפרעות אכילה.
<רוני גמזו: אבל עד אז, עד התאריך הזה, עד המועד הזה, בשנה האחרונה הצלחנו להוסיף מספר מיטות ספורות לתוך מערכת בריאות הנפש בנושא של הפרעות אכילה.
עדי קול: יש לי 2 שאלות, האחת – האם מתוך ה-200 האלה הוקצו מיטות קונקרטיות לטיפול בבריאות הנפש, כך זה נשמע?
<רוני גמזו: ד"ר גדי לובין הוא ראש האגף לבריאות הנפש, אני לא מתערב, הוא קובע.
<רוני גמזו: הוא קובע את הקצאת המיטות, המדיניות שלו, הוא רואה את הנושא הזה כחלק מהתחום המקצועי שלו.
עדי קול: נשאל אותך גם לגבי מחלקה ייעודית, או אם בתוך המחלקות הפסיכיאטריות הרגילות.
עדי קול: דבר שני, אמרת שהיה קשר, ויש פה נציגים של הקופות, ונורא חשוב לי הקשר, לא היה ברור מה האחריות שלכם.
עדי קול: האם אתה יכול להגדיר לנו בדיוק מה האחריות שלכם ומה של קופות החולים, כדי שנדע את מי לשאול ואת מה.
<רוני גמזו: לעתים זה סיטואציה שבה אותו אחד שסובל מהפרעות אכילה מגיע למצב גופני וגם נפשי, לפעמים 2 המשברים האלה מגיעים ביחד, גם המשבר הנפשי, וגם המשבר הגופני.
<רוני גמזו: אנחנו רוצים שאותן מחלקות להפרעות אכילה יהיו בבתי חולים כלליים, זה גם נותן היגיון רב מבחינת הקומבינציה הטיפולית.
<רוני גמזו: לא פעם ראיתי מצב שאותם מקרים הועברו לטיפול של רופאי הגוף, ואז לכאורה באחריות קופות החולים.
<רוני גמזו: לעתים התקשורת בין רופא הגוף לבין רופא הנפש לא מספיק טובה בתוך התהליך הזה.
<רוני גמזו: ברור שברפורמה שבה קופה עושה את שני הדברים, היא גם נותנת רפואת הנפש, היא גם נותנת את רפואת הגוף, בהקשר הזה, ברור שאתה מחזק את הקשר.
שולי מועלם-רפאלי: זה אם אתה מוציא את העניין של האשפוזים.
שולי מועלם-רפאלי: האשפוזים יהיו באחריות הקופות, אני לא הבנתי את זה.
<רוני גמזו: גם מי שמספק - בתי החולים לבריאות הנפש הם רובם בתי החולים של משרד הבריאות, נשארו של משרד הבריאות.
<רוני גמזו: מי שאחראי על ההפניה, על התשלום, על קבלת המידע, על מה היה לפני, מה היה אחרי במהלך המרפאה, העברת המידע כמו ברפואת הגוף זה קופת החולים.
עדי קול: שעדיין יש סיכוי שיפלו דברים בין הכיסאות.
עדי קול: רק להציג את חברת כנסת שולי מועלם, למי שלא מכיר, היא הצטרפה אלינו.
עדי קול: היא חברת ועדה, והיא חברה של הנושא הזה.
עדי קול: אני חושבת שתראו בה כתובת גם לכל הנושאים הרלבנטיים.
<רוני גמזו: ברמה כללית, כמובן שזה נמצא באינדקס ההבחנות הפסיכיאטריות.
<רוני גמזו: בכנסת הקודמת היה לנו דילמה בהצעת חוק שבסופו של דבר לא התקדמה בהקשר של האישפוז הכפוי.
<רוני גמזו: חוק הטיפול בחולי נפש לא כולל את הפרעות אכילה, וזה דבר שאנחנו נדרשים לפתור אותו ולמצוא לו פתרון, לאותם מצבים שכן אנחנו רוצים שהמטופל, המטופלת, יגיעו לאשפוז דחוף והם מסרבים.
עדי קול: זה תיקון שניסיתם לעשות?
<רוני גמזו: זה תיקון שעשתה רחל אדטו, זה עבר קריאה ראשונה.
<רוני גמזו: לא בטוח שזה עבר קריאה ראשונה, לדעתי, זה עבר טרומית וזה לא הצליח להגיע לקריאה ראשונה, ולכן איבד רציפות.
עדי קול: אנחנו נגיש - התחייבות שלנו.
<רוני גמזו: אני מציע רק להגיש את זה בתיאום עם משרדי הבריאות והמשפטים, הבלוק העיקרי היה משרד המשפטים.
<ת': יש תחושה שרוב האנרגיה ממוקדת סביב אישפוז כפוי לחולות בהפרעות אכילה.
<ת': יש המון חולות שרוצות ומוכנות לקבל טיפול, ולא מקבלות אותו, אולי כדאי לתת אותו גם למי שרוצה.
<רוני גמזו: את צודקת לחלוטין, זה רק פינה.
<רוני גמזו: כמות הלוקים יש לנו הערכה, זאת הערכה שאפשר להתווכח עליה, היא לקוחה מספרות עולמית, דרגות הקושי הן שונות.
<רוני גמזו: אני מתנצל בנקודה הזאת, אני אתן לגדי להמשיך, אני עוד אחזור לדיון.
<רוני גמזו: אני הולך לחדרה של שרת הבריאות.
עדי קול: גדי, לעניין הרישום, אין רישום ומעקב מספרי, יש כ-50 אלף, יש כ-60 אלף, לא ברור לי למה אין אפשרות לדעת מה המספר האמיתי של החולים במחלה.
<גדי לובין: המספר האמין היחידי שאנחנו יכולים לשים עליו את היד בוודאות, זה מספר המטופלים.
<גדי לובין: אנחנו יכולים לסכום את מספר המטופלים במרפאות, גם הכלליות, שלא מיועדות, אבל זאת חולשה, אבל יש שם אומנם מיעוט, פחות מאחוז מכלל המטופלים, אבל הם שם.
<גדי לובין: גם מהמרפאות של קופות החולים שכבר עכשיו עושים מעשה בתחום בנושא הזה, עוד לפני הרפורמה, ואז אנחנו מגיעים למספר של סדר גודל של כ-2,500 מטופלות.
<גדי לובין: ברור לנו לגמרי שהמערכת הזאת נמצאת באי ספיקה, אבל לגבי שכיחות ההפרעה באוכלוסייה, אנחנו נאלצים להישען על מחקרים מהעולם, והם מכוונים אותנו לסדר גודל שהוערך כאן.
<הלל דשן: כשאתה מתכוון לסדר גודל הזה, מדובר על אנורקסיה או כל הפרעות האכילה?
<גדי לובין: אני מדבר על כל ההפרעות, אבל מירב, רוב המאמץ הוא של אנורקסיה, ההיקף הגדול הוא של אנורקסיה, או של הפרעה משולבת.