GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אפרת ולדימירסקי: גם שרון הרכזת – אמרתי שהיא אחראית על מעט בנות לעומת שירות לאומי אחר וזה דבר חשוב מאוד בשבילי.
<אפרת ולדימירסקי: אני מקבלת ליווי, אני לא אגיד פסיכולוגי, אבל זו מישהי שמלווה אותך בכל הבעיות, גם אם יש לך בעיות במקום השירות עצמו וגם אם יש לך דברים אישיים שלך, היא מלווה אותך והיא לא זורקת אותך ככה לכלבים כאילו זה לא מעניין אותה, כאילו אני בסך הכול עוד בת שירות.
<אפרת ולדימירסקי: זה לא רק עוד בת שירות, בשבילה זה בנייה, זה תהליך.
<אפרת ולדימירסקי: בגלל זה חשובה לי שנה שנייה כי אני אישית מרגישה שלא סיימתי את התהליך.
<אפרת ולדימירסקי: אני ממש באמצע.
<אפרת ולדימירסקי: מבחינתי אם עכשיו לא אמשיך לשנה שנייה אני לא יודעת איפה אמצא את עצמי – אם זה בבית, היה לי מאוד לא טוב בבית, בגלל זה גם יצאתי מן הבית והלכתי לגור בדירת שירות ועשיתי שירות לאומי, וגם כי לי אישית היה קשה חברתית להיות עם בנות זמן רב, מהבוקר עד הלילה ולגור איתן, בשבילי אני צריכה הרבה כוחות לזה.
עדי קול: שלושתכן גרות ביחד?
<אפרת ולדימירסקי: אני גרה ביחד עם בינה.
<אפרת ולדימירסקי: גם מן הבחינה הזאת אני מרגישה שלפעמים יותר גרוע לסיים תהליך באמצע מאשר להתחיל אותו בכלל, כי אם את לא מתחילה אותו בכלל אז את לא מפתחת ציפיות עם הזמן, ועכשיו כשאני באמצע תהליך אני מפתחת ציפיות עם עצמי.
<אפרת ולדימירסקי: אני ממש מרגישה שהשתניתי בהרבה דברים.
<אפרת ולדימירסקי: גם מבחינה דתית, שהרגשתי שיש לי את החופש שלי ואני יכולה לא לחיות בשקר כל הזמן.
<אפרת ולדימירסקי: אני פשוט יכולה להיות אני ויקבלו אותי כמו שאני.
עדי קול: בינה אמרה לנו מה היא רוצה לעשות כשהיא תהיה גדולה.
עדי קול: את יודעת מה את רוצה לעשות אחרי?
<אפרת ולדימירסקי: כל פעם הדעות שלי משתנות.
עדי קול: זה בסדר, גם שלי עדיין משתנות.
<יעל גולדשטיין: אני בוגרת השירות הלאומי דרך עמותת "משלבים", דרך מכינת "כנפיים".
<יעל גולדשטיין: אני המחזור הראשון בשדרות.
<יעל גולדשטיין: למי שלא מכיר, מכינת "כנפיים" היא המכינה לחיים לחבר'ה עם מוגבלויות פיזיות וחושיות.
<יעל גולדשטיין: זה נמצא בשדרות.
<יעל גולדשטיין: יש גם בצפון אחד, בבוסתן הגליל.
<דוד פלבר: את ניהלת את החמ"ל בשדרות במבצע "עופרת יצוקה"?
<יעל גולדשטיין: למה "לפדח" אותי?
<יעל גולדשטיין: אגיד על זה משהו.
<יעל גולדשטיין: כפי שדוד פלבר אמר, עשיתי שירות לאומי בשנה הקשה של נפילות קסאמים בשדרות, וכפי שחלקכם רואים, אני מתנהלת על כיסא גלגלים.
<יעל גולדשטיין: דרך אגב, הייתי מגיעה לשירות הלאומי באוטובוסים – אני גרה בישוב צופים בשומרון – באוטובוסים לא נגישים לנכים והתעקשתי לעשות שירות רחוק מן הבית, גם בגלל האופי שלי, גם בגלל שרציתי לקבל עוד כלים לעצמאות.
<יעל גולדשטיין: זאת גם היתה שנה שגרתי לבד בארץ, ההורים שלי גרו בחוץ-לארץ באותה שנה.
<יעל גולדשטיין: היו שם הרבה נפילות קסאמים ב-2006-2007, ובתור מי שמתנהלת בכיסא גלגלים הודיעו לנו במכינה שאנחנו, כמו כל נכה או מבוגר שמתקשה בניידות, נהיה הראשונים להתפנות.
<יעל גולדשטיין: התפנינו לשבועיים הביתה, כל אחד לבית שלו, ואז הצוות שמלווה אותנו ב"כנפיים" הגיע אלינו.
<יעל גולדשטיין: אליי הגיעה מי שניהלה אז את המכינה בשדרות ואמרה לי שמחזירים אותנו לשירות אבל לא במקום הטבעי שלנו.
<יעל גולדשטיין: אני אמרתי לה חד-משמעית שאם היא מחזירה אותי לשירות לאומי זה אך ורק לשדרות ואך ורק למה שאני קוראת "הביתה", כי ראיתי את המצוקה של התושבים במקום וידעתי שאני צריכה להיות שם.
<יעל גולדשטיין: ובאמת אחרי כל האישורים הביטחוניים, כי המקום לא ממש ממוגן ירי, נתנו לי אישור וחזרתי לשדרות.
<יעל גולדשטיין: העבירו את המכינה ל"בית הגלגלים" בדרום ודאגו לי גם להסעה שתיקח אותי הלוך וחזור במשך שבועיים.
<יעל גולדשטיין: אני יכולה להגיד היום בהסתכלות אחורה, זאת השנה הכי מספקת שהיתה לי עד היום, באמת.
<יעל גולדשטיין: כל פעם שאני מספרת את זה אני מתרגשת, אני רועדת מהתרגשות.
<יעל גולדשטיין: זאת היתה שנת השירות הראשונה שלי.
<יעל גולדשטיין: בשנה השנייה התחלתי לעבוד במדרשה להעמקת יהדות.
עדי קול: איך קיבלת שנה שנייה?
<יעל גולדשטיין: אצלי זה היה פחות קשה, זה חלק מן התוכנית.
<יעל גולדשטיין: אצלנו מי שרוצה, מצליחים לסדר לו עוד שנה, גם לפי הצרכים הפיזיים.
<יעל גולדשטיין: מי שלא רוצה, מתחיל לימודים.
<יעל גולדשטיין: אני רציתי שנה שנייה.
<יעל גולדשטיין: ראיתי שלא נכון לי להיות במדרשה להעמקת יהדות, לא נכונה לי עבודה ישירה עם תלמידים ועברתי למרכז ההידרו-תרפי בשער הנגב.
<יעל גולדשטיין: מבחינתי זה היה איזו מקפצה ללימודים.
<יעל גולדשטיין: התחלתי ללמוד קורס מדריכי כושר גופני ובריאות, מה שעם ישראל מכיר כמדריכי חדר כושר.
<יעל גולדשטיין: בעצם אני הנכה הראשונה מלידה שניגשה ללמוד את זה במכללת וינגייט.
<יעל גולדשטיין: היום אני בלי תעודה של מדריכי כושר כי אחרי הרבה ניסיונות החלטתי לעזוב את הלימודים האלה.
<יעל גולדשטיין: דרכם הלכתי ללמוד, באותה שלוחה באשדוד, קורס קצת יותר קצר של קידום בריאות ובטיחות לאנשים עם מוגבלויות, זה הנחיית קבוצות.
<יעל גולדשטיין: להגיד שאני עוסקת בזה – עדיין לא.
<יעל גולדשטיין: אני במחשבות או ללמוד קורס להנחיית קבוצות ואז באמת להריץ את הנושא הזה, כי חשוב לי, או – אמא שלי סטודנטית לאחיות אז היא הציעה לי ללמוד ליצנות רפואית.
<יעל גולדשטיין: בגלל שיש לי מגבלה, נולדתי עם מגבלה, אני מאוד מחוברת לזה ובאמת חשוב לי נושא הבריאות לאנשים עם מוגבלויות.
<יעל גולדשטיין: גם אם אלך ללמוד ליצנות רפואית נראה לי שאיכשהו אשלב גם את הבריאות שם, ננסה לשלב משהו, כי זה חלק ממני.
עדי קול: כמה כוח יש פה בחדר אחד מקבוצה של נשים.
שולי מועלם-רפאלי: לדבר אחרי האמא ו-4 הבנות זה ניסיון ככה להידבק בדבר.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שכל הדוברות לפניי הציגו בעצם את המהות של סיבת ההתכנסות הזאת, מה המשמעות בדיבור על החוזה שבין מדינת ישראל לאזרחים שלה, מה המשמעות של המחויבות ההדדית שלנו לאנשים שהם לא בשביל המרכזי, אגיד את זה בעדינות.
שולי מועלם-רפאלי: אין זה סוד שאני לא באה מעולם החינוך, למרות שאני נוגעת בו ברבדים רבים, אבל כאמא ל-7 ילדים אני שומעת לא פעם את המינוח "לאפשר לילדים לעבור חוויה חיובית", על הילדים שרוכשים שנים רבות בחיים שלהם חוויות שליליות של כישלון אחרי כישלון.
שולי מועלם-רפאלי: הדבר שהכי ריגש אותי ברמה האישית כמי שעושה פעם אחרי פעם בחירות בחיים שלה, זה הבחירה של כל אחת, גם של האמא שמייצגת כאן הורים רבים שמנסים כל הזמן לדחוף את הילדים שלהם אל תוך השיח הרגיל, או המקובל, או האמיתי וגם של כל ארבע הבנות, זה הרצון שעולה כל הזמן להיות משמעותיות לעצמן ולסביבה שלהן.
שולי מועלם-רפאלי: הבחירה הזאת לא קלה, ודווקא כמי שמגדלת 7 ילדים לגמרי סטנדרטיים, בלי הצורך כל פעם לעשות את הבחירה לא ליפול ולא לוותר ולא להסכים להתפנות כי "הכי קל כאילו לפנות אותי כי אני על כיסא גלגלים" – אני מאוד-מאוד מתחברת לאמירות שלכן.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושב שמכל הדברים שקראתי ולמדתי, גם שהוועדה העבירה אלינו וגם בבירור שלי על מה זה בכלל השירות הלאומי במדינת ישראל, ומתוך השיח האין-סופי שאנו שרויים בו בתקופה האחרונה על הרצון האמיתי להכניס כמה שיותר אנשים מתחת לאלונקה של החברה הישראלית, של הזכות לשאת בנטל, אני חושבת שצריכה לצאת מפה קריאה מהותית, שאנחנו חייבים לאפשר את הזכות הזאת גם לאנשים שאולי זה עולה יותר למדינה.
שולי מועלם-רפאלי: יש לי את הפריבילגיה להגיד שעל הכסף תיכף ידברו אנשים אחרים, מצד זה או מצדדים אחרים.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שצריך קודם כול לשנות את השיח על כך שזו זכות.
שולי מועלם-רפאלי: כפי שגם בית-המדרש שבו אני גדלה ובו אני חיה אומר:
שולי מועלם-רפאלי: בואו רגע לא נדבר על השוויון בנטל, אלא על השוויון בזכות.
שולי מועלם-רפאלי: אותו דבר פה.
שולי מועלם-רפאלי: אני קוראת לנו וגם לתנועות וגם למי שאמור לתת את הדעת איך בסוף מתרגמים את ההצהרות האלה לפועל, לדבר על כך שזאת הזכות של כל מי שרוצה להיכנס תחת כנפי השוויון בזכות, להיות חלק ממי שנושא פה את הנטל.
שולי מועלם-רפאלי: ומתוך שכך, לדבר על הגדלת התקנים.
שולי מועלם-רפאלי: יש הרי דברים בפועל.
שולי מועלם-רפאלי: צריך להגדיל תקנים.
שולי מועלם-רפאלי: צריך לדבר על זכות לעשות שנה שנייה.
שולי מועלם-רפאלי: אני יודעת ומכירה את זה גם מהדברים שמנכ"ל המינהלת העביר לוועדה, שרוב מי שהיום עושה שירות לאומי לא עושה שנה שנייה.
<מלכיאל דהן: 25% עושים שנה שנייה.
שולי מועלם-רפאלי: 25% בשירות הלאומי הרגיל, לא באנשים שהם עם צרכים אחרים.
שולי מועלם-רפאלי: אז איך אנחנו מביאים את הרצון הזה של בנות שאומרות פה:
שולי מועלם-רפאלי: השנה השנייה בשבילי היא לא נקודת בחירה, אלא היא מהות, היא חלק בתהליך שלי לחזור אל החיים האמיתיים שבהם אני רוצה להגיד: וואו, אני לא רציתי ילד ועכשיו הדבר הזה מביא אותי לחשוב שאני כן רוצה, ובעזרת השם להצליח.
שולי מועלם-רפאלי: אז לדבר על יותר תקנים, לדבר על יותר אפשרות לעשות שנה שנייה, בטח בדברים המהותיים, ולדבר הרבה מאוד – ושר-שלום ג'רבי לא סתם הרים לכם להנחתה, אני מכירה אותו – בואו נראה מה המעטפת שניתנת לאנשים האלה עם הצרכים המיוחדים.
שולי מועלם-רפאלי: אם צריך, לדבר על זה שזה לא יהיה רק תקני בית, לדבר על זה שצריך דירות, לדבר מה המעטפת שאנחנו נצרכים לתת בדיור.
עדי קול: רן רידניק, בוא הנה, אנחנו נדבר על המעטפת ותצטרך להתייחס.
שולי מועלם-רפאלי: רן רידניק, אל תשב בצד.
שולי מועלם-רפאלי: איך הגעת בדיוק כשאני מדברת על המעטפת, זה לא מקרי.
שולי מועלם-רפאלי: מדברים על דירות, מדברים על הרכזות שנותנות מענה, מדברים על מכינת "כנפיים", איך אנחנו יכולים להרחיב את הפעילות הזאת, להכניס אנשים במסגרת הזאת.
שולי מועלם-רפאלי: אני גם רוצה להגיד פה אמירה עקרונית.
שולי מועלם-רפאלי: חלק מן האנשים מכירים אותי מקמפיין הבחירות הכללי וחלק מהבית.
שולי מועלם-רפאלי: יושבים פה לא מעט אנשים שבזכותם נושא השירות הלאומי נמצא ב"פרונט" של הציבוריות הישראלית בכלל.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שצריכה להיות אמירה, שהשירות הלאומי-אזרחי-קהילתי, איך שהמנכ"ל יחליט לקרוא לזה, הוא שווה לשירות הצבאי וכך עלינו להסתכל עליו.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא רוצה לדבר על כמה צריך לעשות פה וכמה צריך לעשות פה, אלא לשנות את השיח.
שולי מועלם-רפאלי: יש כאן רצון של המדינה שיהיה שירות, ועכשיו בואו נראה איך כל אחד נכנס תחת המטרייה שתביא אותו למקום הכי נכון.
שולי מועלם-רפאלי: 4 הבנות שדיברו, וגם האמא שדיברה – עבורם יכול להיות שאין מה לדבר על שירות צבאי.
שולי מועלם-רפאלי: אחת הבנות פה אמרה מפורשות: שירות צבאי לא מתאים בשבילי.
שולי מועלם-רפאלי: אז בואו נאפשר הסתכלות שווה כאמירה מהותית.
שולי מועלם-רפאלי: אני חייבת להגיד שבאתי לפה מדיון בנושא אחר לגמרי בוועדה אחרת בכנסת, שדיברה על הצורך לשנות שיח ביחס לנושא אחר.
שולי מועלם-רפאלי: אני מרגישה שזה אחד הדברים המשמעותיים שבגללם באנו לפה.
שולי מועלם-רפאלי: הרצון להסתכל על תוך החברה הישראלית ולשנות בה חלק מן השיח, והשינוי של השיח הוא שבסוף יהיו יותר דירות לבנות שירות לאומי שהן נערות כמו הבנות שדיברו אתנו עכשיו.
שולי מועלם-רפאלי: אני למשל נורא רציתי לשאול אותך, כמה בנות מ"יפתח בנות" שסיימו אתך הלכו לעשות שירות לאומי?
<נוי נקר: גם בינה ורטהיים באה מ"יפתח".
<נוי נקר: את בינה אני מכירה שנתיים או 3 שנים.
שולי מועלם-רפאלי: כמה זה בתודעה של הבנות ב"יפתח" להגיד: אנחנו רוצות לעשות שירות לאומי?
<נוי נקר: זה לא בתודעה בכלל.
<נוי נקר: גם כשאת יוצאת משם את אומרת: או-קיי, יצאתי, מה אני אמורה לעשות עכשיו?
שולי מועלם-רפאלי: כפי שנוי נקר אומרת, אנחנו צריכים ללכת אפילו צעד אחד אחורה.
שולי מועלם-רפאלי: אני בטוחה שגם לארגונים – מכיוון שאני מכירה חלק מהם – וגם למינהלת יש דרכים להגיע גם למקומות הפחות ברורים מאליהם, אם אגדיר את זה בעדינות.
עדי קול: רן רידניק, תיכף נגיד עוד דברים בשבילך, כי הפסדת חלק.
<רן רידניק: אני מתנצל על האיחור.
עדי קול: אנחנו שמחים שבאת.
עדי קול: שולי מועלם-רפאלי מנתה את הבעיות ואני מניחה שאנחנו עוד נתעמק בזה.
עדי קול: הזכרת בסוף הדברים את השיווק והפרסום של הנושא הזה.
עדי קול: אנחנו לא מדברים עכשיו על הבעיה, אבל גם על היתרונות של השירות האזרחי-לאומי לא מדברים מספיק.
עדי קול: לא מדברים מספיק על האפשרויות, אין מספיק שיווק בתוך המסגרות לנוער בסיכון ולאנשים עם מוגבלויות.
עדי קול: שוב, מן הסתם לא משווקים כי אין תקנים.
עדי קול: אני חושבת שקודם כול צריך להגדיל את התקנים ולהגיע לאוכלוסייה גדולה יותר.
עדי קול: אנחנו מדברים על בעיה של תקנים, אנחנו מדברים על הבעיה של המעטפת, גם מימון של המעטפת אבל גם הרחבה שלה והתאמה שלה.
עדי קול: נציגים של משרד הרווחה נמצאים כאן.
עדי קול: אנחנו מדברים על מעטפת שצריכה ללוות נער או נערה שמגיעים לשירות לאומי-אזרחי כזה.
עדי קול: וכמובן השנה השנייה, כפי שדיברנו עכשיו.
עדי קול: אני מניחה שיש סוגיות של כסף.
עדי קול: בינה ורטהיים, אולי תוכלי, מכיוון שרן רידניק הוא כרגע האיש של הכסף, רק להגיד לו מה את מבקשת ולמה.
<שלומית אבינח: תחזרי בקצרה על מה את עושה.
עדי קול: תדברי כך שהוא לא יוכל להגיד לך לא...
<בינה ורטהיים: אני עושה שירות לאומי בבית-ספר יסודי, בית-ספר לילדים בחינוך המיוחד.
<בינה ורטהיים: כפי שאמרתי קודם, זה לא שאלה של רצון.
<בינה ורטהיים: אני יודעת שבשבילי, בשביל השפיות שלי, בשביל שאני אמשיך להיות אני, שאוכל להמשיך לבנות את עצמי, שאגיע למשהו בחיים אני צריכה לעשות שנה שנייה.
<בינה ורטהיים: אני לא יכולה שיעצרו אותי.
<בינה ורטהיים: אני באמצע תהליך, אני לא יכולה שיתנו לי רק שנה אחת.
<בינה ורטהיים: אני פשוט צריכה שנה שנייה.
<בינה ורטהיים: זה אפילו לא שאלה של רצון.
<בינה ורטהיים: אני רוצה, אבל זה בעיקר בגלל שאני צריכה.
<בינה ורטהיים: אני חייבת את זה בשבילי, שייצא ממני משהו.
עדי קול: שפרה גולדברג, את רוצה להגיד משהו?
עדי קול: הבטחתי לך שכאשר נציג משרד האוצר יגיע תוכלי להגיד את דבריך שוב.
<שפרה גולדברג: אני אמא לבת שיש לה פי-די-די, שזה על רצף האוטיזם, ילדה בתפקוד גבוה.
<שפרה גולדברג: היא חיה כל החיים במסגרות של שילוב יחידני, חונכה כל החיים שהיא יודעת מה יש לה, היא לא חיה בבועה, אבל היא יודעת ש"זה מה יש ועם זה ננצח".
<שפרה גולדברג: עברנו הרבה-הרבה עניינים עד היום.
<שפרה גולדברג: הגענו לסוף כיתה י"ב.
<שפרה גולדברג: בעזרת ארגון "משלבים", שמשלב ילדים עם צרכים מיוחדים בשירות הלאומי, ב"בת עמי", היא עברה את כל התהליך ואז, אחרי שנמצא לה מקום, התברר שלילדה אין תקן.
<שפרה גולדברג: זה בעצם העניין.
<שפרה גולדברג: הייתי צריכה להסביר לה שלא היו תקנים ללדת ילדים עם פי-די-די, אבל עכשיו יש תקן.
<שפרה גולדברג: זהו, זה מה שאנחנו רוצים לשנות.
<נפתלי גולדברג: אני מבקש להוסיף משהו.
<נפתלי גולדברג: הילדה שלנו רואה בבית שלה, רואה בשכונה שלה, בעיר שלה, בסביבה, אנשים שמתנדבים, שנותנים ותורמים לישראל, תורמים לקהילה.
<נפתלי גולדברג: אח שלה קצין, שמשרת 6 שנים בצבא, תרם לארגון של עיוורים.
<נפתלי גולדברג: כולנו תורמים כל הזמן בכל מיני מסגרות ולא מפסיקים עם זה.
<נפתלי גולדברג: מה קורה עם ילדה כזאת, שרואה מצד אחד את השווי שלה כשהיא מקבלת לאורך כל החיים, ומצד שני את השווי שלה שהיא יכולה להתחיל לתת מעצמה לטובת ערכים מאוד חזקים שחייבים לתרום אותם לעם ישראל.
<נפתלי גולדברג: אם לא תאפשר דבר כזה, יש כאן בעיה רצינית.
<נפתלי גולדברג: בנוסף לבעיה שלה, שהיא חיה במין דיסוננס, בשני עולמות, יש אנשים נורמטיביים ופחות נורמטיביים והיא רוצה להשתלב, וכן תשתלב בדברים האלה.
<נפתלי גולדברג: אבל בנושא הכי חשוב, איזה מימוש ערך שבעינינו חשוב מאוד, זה הערך של התרומה, שהיא מרגישה את זה, היא חיה את זה, היא נושמת את זה בביתנו, נושמת את זה בקהילה שלנו, נושמת את זה – ברוב המסגרות בישראל אני מאמין שאכן נושמים את זה, אז את הנשימה הזאת לא תהיה לה, את היכולת לתרום.
עדי קול: נמצא אתנו שר-שלום ג'רבי, מנכ"ל מינהלת השירות האזרחי-לאומי.
<שר-שלום ג'רבי: תודה, צהרים טובים.
<שר-שלום ג'רבי: קודם כול צריך להגיד לך, יושבת-ראש הוועדה, חברת הכנסת עדי קול, תודה רבה על כל העניין.
<שר-שלום ג'רבי: זה בין הדיונים הראשונים שלך, אם מותר לי להגיד.
עדי קול: כבר הספקנו לערוך כמה דיונים.
<שר-שלום ג'רבי: זה עדיין בין הדיונים הראשונים.
<שר-שלום ג'רבי: אני מאחל לך עוד מאות.
<שר-שלום ג'רבי: מכיוון שזה בין הדיונים הראשונים שאת מביאה לכאן אז מגיע לך יישר כוח.
<שר-שלום ג'רבי: אני חושב שיש כאן יושבת-ראש ועדה שמבינה את הצרכים ואת העניין.
<שר-שלום ג'רבי: את גם באה מהרקע הזה.
<שר-שלום ג'רבי: אז באמת, קודם כול להגיד תודה רבה בשם כולם.
<שר-שלום ג'רבי: לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי – לצערי לא הגיעו לכאן עוד חברי כנסת ודווקא את הגעת, זה באמת מראה את הצורך ואת הקשר שאת מרגישה ומגיע לך יישר כוח.
<שר-שלום ג'רבי: באמת קשה לשמוע את הסיפורים, מצד אחד השמחים, של מי שהצליחו להיכנס למסגרת הזאת.
<שר-שלום ג'רבי: אני אומר לכם, כל אדם נורמטיבי – ויש לי בת שעושה עכשיו שירות לאומי ובשנה הבאה תעשה שנה שנייה בעזרת-השם – אבל בין מצבה כשהיא התחילה את השירות ובין המצב שהיא נמצאת היום זה הבדל בין שמיים וארץ, אז בטח ובטח לאותו אדם שהוא חריג בשל סיבה כזאת או אחרת, שם ההשפעה הזאת באה הרבה יותר לידי ביטוי.
<שר-שלום ג'רבי: אני חושב שהצורך הזה הוא צורך גדול, וזה מרגש מאוד.
<שר-שלום ג'רבי: אספר לכם סיפור שאתמול בבוקר סיפרתי לצוות שלי.
<שר-שלום ג'רבי: אתמול הייתי בחתונה, לא של חוטובלי, בכרמיאל.
<שר-שלום ג'רבי: הגעתי לחתונה ואבא אחד שלא הכרתי, מהצד של המחותן, אני באתי מהצד של הכלה, אחרי שאמרתי לו מזל טוב הוא לקח אותי לבן שלו, שהוא חריג, ואמר לי: בגללך הוא לא עשה שירות לאומי.
<שר-שלום ג'רבי: זאת אומרת, אני אשם.
<שר-שלום ג'רבי: זה היה מאוד לא נעים, מאוד מביך.
<שר-שלום ג'רבי: אני גם מבין אותו, אבל אני מודה שאחרי כמה דקות יצאתי מן החתונה כי לא היה לי חשק להישאר.
<שר-שלום ג'רבי: אבל בואו נבין גם את העניין, מה קורה.
<שר-שלום ג'רבי: אתייחס קצת ואגע בזריזות במספרים ואתאר מה קורה.
<שר-שלום ג'רבי: עלינו להבין שב-2010 היו בסך הכול 84 מתנדבים בעלי צרכים מיוחדים.
<שר-שלום ג'רבי: היום אנו עומדים על 84 מתנדבים בעלי צרכים מיוחדים ועוד 300 מתנדבים שהם בני נוער בסיכון.
<שר-שלום ג'רבי: היום אנחנו עומדים על 450 תקנים, שמתוכם 150 תקנים של בריאות הנפש, ומגיעה תודה רבה למשרד הבריאות.
<שר-שלום ג'רבי: אגב, נמצא כאן בני פפרמן שעזר לנו עם תקנים גם במשרד הכלכלה אז גם תודה רבה.
<שר-שלום ג'רבי: ועוד נמצאים כ-700 בני נוער בסיכון.
<שר-שלום ג'רבי: אני חייב לומר שבדרך כלל משמיצים את משרד האוצר.
<שר-שלום ג'רבי: רן רידניק נמצא כאן.
<שר-שלום ג'רבי: מאז כניסתי לתפקיד לפני 3 שנים התקנים האלה מספרם גדל לא סתם, אלא בזכותו, בדו-שיח רחב מאוד שערכנו עם משרד האוצר, ואנחנו "רצים" עם זה.
<שר-שלום ג'רבי: יש להבין שאנחנו משתדלים, כמובן ביחד עם העמותות של השירות הלאומי, ונמצאים כאן שני מנכ"לים של עמותות, למצוא מסגרת מותאמת שתעזור למתנדב עצמו ולראות איך אנחנו "רצים".
<שר-שלום ג'רבי: דיברו כאן על הפעילות ביום שלישי, שהוא יום יפה.
<שר-שלום ג'רבי: אם בן שירות או בת שירות עושים 40 שעות שבועיות אז אותם נערים בעלי צרכים מיוחדים עושים 30 שעות ועוד 10 שעות מעטפת.
<שר-שלום ג'רבי: גם לגבי הסקר – דפנה ליפשיץ דיברה על זה ורן רידניק מכיר את הסקר טוב מאוד – הפורום ערך מחקר והראה שהמתנדב בשירות האזרחי-לאומי כאשר מסיים את השירות נהיה אדם יצרן, אדם שעוזר לציבור, עוזר לחברה, נהיה נורמטיבי.
<שר-שלום ג'רבי: הוא נותן כסף למדינה במקום לקבל כסף, לעומת החבר'ה שלא עשו שירות לאומי.
<שר-שלום ג'רבי: אז גם מבחינה כלכלית, אם אנחנו לא רוצים לדבר רק מבחינה חברתית, יש מי שמתסכלים רק בחור של הגרוש, ואני לא מכוון חס וחלילה לאף אחד כאן, אבל גם זה נתינה.
<שר-שלום ג'רבי: בכל מקרה אני רוצה לבשר כאן בשורה, שגם לפני שבוע נפגשנו עם רן רידניק, נציג משרד האוצר, והגענו להסדר שמגדילים בעוד 100 תקנים לבעלי צרכים מיוחדים, כך שבשנת תשע"ד, שנת הלימודים הקרובה, נהיה עם 550 תקנים בסך הכול.
<שר-שלום ג'רבי: אני חושב שזה מבורך.
עדי קול: מגדילים ב-100 תקנים.
עדי קול: כמה עוד חסרים?
עדי קול: בנים או בנות?
<שר-שלום ג'רבי: יש גם בנים.
<שלי נורדהיים גולן: מוגבלים או כולל?
<שר-שלום ג'רבי: כולל.
<שר-שלום ג'רבי: ב-100 תקנים זה כולל.
<שר-שלום ג'רבי: גם במשרד הבריאות יש עניין ושוקלים לבדוק להגדיל ולהרחיב את 150 התקנים האלה, וגם ענת לייכטר נמצאת כאן.
<שר-שלום ג'רבי: אבל אני מדבר על בעלי צרכים מיוחדים, לא על בריאות הנפש, וגם שם יגדילו.
<שר-שלום ג'רבי: אבל אני מציין משהו שכבר "סגור", יש כבר תוספת של 100 תקנים.
<שר-שלום ג'רבי: זה דבר לא קל בתקופה שיש קיצוץ בתקציב.
<שר-שלום ג'רבי: ורק אומר לכם, במינהלת קיצצו 11 מיליון שקלים.
<שר-שלום ג'רבי: זה המקום להגיד תודה רבה.
<שר-שלום ג'רבי: הקמנו גם ועדה.
<שר-שלום ג'רבי: מיניתי ועדה בראשותו של מי שהיה בזמנו המשנה למנכ"ל משרד הרווחה, מנחם וגשל, שתבדוק את הצרכים.
<שר-שלום ג'רבי: קודם כול בכלל להגדיר את האוכלוסייה.
<שר-שלום ג'רבי: לפני שקמה הוועדה לא ידענו מי היא האוכלוסייה.
<שר-שלום ג'רבי: כלומר, כל אחד הגדיר באיזו צורה איך שהוא רוצה.
<שר-שלום ג'רבי: להגדיר את האוכלוסייה, להגדיר את הצרכים שלה, להגדיר את הגופים שיכולים לתת מענה, מה שנקרא המעטפת.
<שר-שלום ג'רבי: בזה עסקה ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנחם וגשל, והיו נציגי המינהלת, משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה, נציגי הקרנות שעושים עבודה באמת נהדרת, וקיבלנו את ההמלצות.
<שר-שלום ג'רבי: רק כדי לסבר את האוזן – יושבת-ראש הוועדה וחברת הכנסת שולי מועלם יודעות את זה – מעבר לתקן הרגיל שאנחנו נותנים לכל מי שעושה שירות לאומי, ביניהם גם התקנים לבעלי צרכים מיוחדים, יש עוד 7,200 שקל עבור מעטפת, 3,600 שקל זה מעטפת ממשלתית שמשרד האוצר מממן ועוד 3,600 שקל בשנה שמחציתו מגיע מהקרנות ומחציתו מהגופים המוכרים.
<שר-שלום ג'רבי: בסך הכול 7,200 שקל.
<שר-שלום ג'רבי: אבל אני אומר לך, חברת הכנסת עדי קול, שזה שווה כל 10 אגורות שיש כאן, ולא צריך להסתכל על כך שזה תקן יקר יותר.
<שר-שלום ג'רבי: זה תקן יקר יותר כי אנחנו מדברים על בעלי צרכים מיוחדים.
<שר-שלום ג'רבי: הגברת גולדברג התייחסה ואמרה שלמשך כל החיים של הילדים האלה משקיעים ונותנים ונותנים ונותנים להם, ויש בין מתנדבי השירות האזרחי-לאומי אלפי מתנדבים כאלה שנותנים עזרה לאותם מתנדבים, והנה כשהם מגיעים לגיל 18 – אחרי שאותם מתנדבים בשירות הלאומי וההורים, קודם כול המשפחה, אבל בכלל הציבור, אם אנחנו מדברים על הפנים לקהילה, אז בקהילה עצמה עוזרים לאותם מתנדבים – הם באים ורוצים לתת ולתרום ולהתנדב, כפי שאמרת – ב"יפתח" אין כל-כך מודעות, וחבל שאין, אבל גם על זה נעבוד – אבל הנה, וכאן אנחנו מגיעים לקושי.
<שר-שלום ג'רבי: אבל צריך להבין, שוב, שבמצב של קיצוצים משרד האוצר עדיין נותן 3,600 שקל לכל מתנדב.
<שר-שלום ג'רבי: אנחנו כמובן קיבלנו את ההמלצות.
<שר-שלום ג'רבי: לצערי אני נאלץ לא פעם – ובזה אני מסיים- - -
עדי קול: חשבתי שאולי תגיד להם כן, למשפחת גולדברג.
<שר-שלום ג'רבי: לא.
<שר-שלום ג'רבי: כבר אגיד.
<שר-שלום ג'רבי: לצערי אני נאלץ לומר לא המון פעמים למשפחות שמבקשות שילדם יעשה שירות לאומי, על שנה ראשונה.
<שר-שלום ג'רבי: אלה סיפורים שהלב נקרע.
<שר-שלום ג'רבי: לראות את הגברת גולדברג ואת אדון גולדברג – הלב נקרע.
<שר-שלום ג'רבי: האמינו לי, לא פשוט לראות.
<שר-שלום ג'רבי: זה כואב מאוד לשמוע, גם על זה וגם על נוער בסיכון.
<שר-שלום ג'רבי: אני גדלתי בכרמיאל וזה אחד היעדים שהצבתי לעצמי, להגדיל את מספר המתנדבים מקרב נוער בסיכון וגם מקרב בעלי צרכים מיוחדים.
<שר-שלום ג'רבי: יש לנו 700 בני נוער בסיכון ויש לנו 400, ועוד מעט 550 בעזרת-השם, בעלי צרכים מיוחדים, וזה יגדל, אבל זה לא פשוט.
<שר-שלום ג'רבי: כל דבר כרוך באמת במשאבים ובתקציב.
<שר-שלום ג'רבי: אני חייב לומר עוד פעם שמשרד האוצר באמת מסייע.
<שר-שלום ג'רבי: אתם רואים כאן את הגידול שיש, אבל באמת זה לא מספיק, נכון.
<שר-שלום ג'רבי: תפקידי להתלונן ותפקידו של משרד האוצר לעצור אותי, ותפקידכם לבוא ולעזור לי להתלונן, וזה בסדר גמור.
<שר-שלום ג'רבי: עליכם לדעת שאני במינהלת קיבלתי שתי החלטות, ובזה אני מסיים.
<שר-שלום ג'רבי: ההחלטה הראשונה, מכיוון שהמשאב מוגבל, לומר שלצערי מתנדבי השירות הלאומי יוכלו לשרת רק שנה אחת.
<שר-שלום ג'רבי: המשמעות לתת למתנדבים לשרת שנתיים היא לומר שמתנדב חדש שרוצה להיכנס לא יוכל להיכנס, ואני אומר את זה בכאב.
<שר-שלום ג'רבי: זאת החלטה לא נכונה, החלטה שגויה, החלטה שפוגעת באנשים כמו בינה ורטהיים שאומרת: "לא שאני רוצה, אני צריכה, זה יותר מזה, יש עניין של רצון ויש צורך".
<שר-שלום ג'רבי: המילה "צריכה" – אני חושב שזו הנקודה.
<שר-שלום ג'רבי: את צריכה לעשות שירות לאומי.
<שר-שלום ג'רבי: אני נאלץ להגיד לך לא, כי אני חושב שאם הייתי מדבר אתך, והילה סופרמן-הרניק תספר לנו את ההבדל, בתחילת השנה בספטמבר איך את דיברת, התבטאת והתייחסת לשירות ואיך את מדברת עכשיו ומופיעה בצורה יוצאת מן הכלל ומרגשת.
<שר-שלום ג'רבי: זה הבדל בין שמיים וארץ, אני בטוח.
<שר-שלום ג'רבי: אבל אני נאלץ להגיד לך להפסיק כדי לתת אפשרות לחבר'ה אחרים להיכנס, כדי שהם יגיעו למצב שבו את נמצאת היום.
<שר-שלום ג'רבי: ההחלטה השנייה, ואני לוקח על עצמי את העניין – אלה החלטות קשות מאוד – שלא יהיו תקני חוץ, יהיו רק תקני בית.
שולי מועלם-רפאלי: אבל מה אתה עושה עם בנות שגדלו ב"יפתח"?
שולי מועלם-רפאלי: מה הבית שלהן?
<צבי במברגר: אין להן בית לחזור אליו.
שולי מועלם-רפאלי: הרי חלק מן הנערות, בעיקר הנערות במצוקה הן נערות שמוצאות מן הבית 10 שנים לפני השירות.
<תמי נחמיאס: אני חייבת להגיד משהו.
<תמי נחמיאס: אני מייצגת את עמותת "עלם".
<תמי נחמיאס: אני לא גוף מוכר.
<תמי נחמיאס: אגיד כמה דברים.
<תמי נחמיאס: באמת, הייתי נורא נרגשת לגבי הגדלת התקנים, ותודה למשרד האוצר ולרווחה ולמינהלת ולכל מי שדאג להגדיל את התקנים.
<תמי נחמיאס: אני היום עומדת מול צעירים וצעירות במצבי סיכון.
<תמי נחמיאס: הגדלת התקנים זה יפה מאוד, אבל התקנים האלה לא יכולים לשמש אותם.
<תמי נחמיאס: אם הם היו מתגייסים לצבא הם היו מוכרים כחיילים בודדים בצורה מובהקת ומקבלים תנאי שירות נרחבים.
<תמי נחמיאס: כאשר אתה למעשה אומר:
<תמי נחמיאס: אני נותן תקני שירות לאומי לצעירים ונוער במצבי סיכון, אתה בעצם אומר שהם לא יגיעו לצעירים האלה, כי הצעירים האלה – אנחנו מלווים את בוגרי חסות הנוער – לצעירים האלה אין בית להיות בו, אין להם את הפריבילגיה.
<תמי נחמיאס: יש המון צעירים, יש לי רשימה מפורטת שמית של צעירים שאומרים: בספטמבר אני רוצה להתחיל שירות לאומי-אזרחי כי הצבא הדיר אותי פעם אחת, ואנחנו נאלצים להגיד להם: אתם תודרו עוד פעמיים בחיים שלכם בזמן הקרוב – פעם אחת מהשירות האזרחי, מכיוון שאין תקני דיור, ופעם שלישית, ואני פונה פה למשרד האוצר, מהברז הכי מרכזי שמנותב לצעירים, זה היחידה לחיילים משוחררים.
<תמי נחמיאס: ביחידה הזאת נמצאים כל הכספים שמנותבים היום במדינת ישראל לטובת צעירים.
<תמי נחמיאס: אני אומרת להם: אתם לא תהיו חלק מזה.
שולי מועלם-רפאלי: הם יודרו עוד פעם.
<תמי נחמיאס: הם יודרו בפעם השלישית.
שולי מועלם-רפאלי: במדינת ישראל כחלק מקורות החיים אתה נשאל שוב ושוב האם עשית שירות, איזשהו שירות.
<תמי נחמיאס: לא רק זה, גם כספי הפיקדון, גם התעסוקה, גם הלימודים, גם המלגות.
<תמי נחמיאס: אותן בוגרות "יפתח", אותה מיכל שליוותה את נוי ותיווכה לה את השירות הלאומי, הרכזים שלי היום בפירוש אומרים: אנחנו לא יכולים לתווך את השירות הלאומי כי אם אין תקני דיור אין לנו מה לתווך ואותו צעיר נדרש ללכת ולהתחיל בגיל 18 לכלכל את עצמו, לפרנס את עצמו, בלי אותם מיומנות וכישורים שהם רוכשים במהלך השנתיים האלה.
<תמי נחמיאס: זה מה שאתם אומרים פה.
<תמי נחמיאס: אז חשוב להגיד שהתקנים האלה, 700, 1,000, כמה שהם יהיו, לא יגיעו לצעירים במצבי סיכון אם לא יהיו תקני דיור.
<שר-שלום ג'רבי: לצערי אני שותף למה שאת אומרת ונאלץ להסכים אתך.
עדי קול: אני רוצה לשאול שאלה.
עדי קול: דיברת על שתי החלטות.
עדי קול: השאלה מופנית גם אליכם.
עדי קול: בתור מי שעסקה עם נוער בסיכון זמן רב וגייסתי המון משאבים, תמיד היתה השאלה האם לתת משהו עד הסוף או לתת ליותר אנשים, שזו שאלה גדולה.
עדי קול: מעניין אותי גם מה אתן חושבות.
עדי קול: אחר-כך נשמע, אם אתן חושבות שעדיף לתת לכן עוד שנה או לתת הזדמנות לאנשים שאחרת לא היה להם בכלל.
עדי קול: אבל השאלה היא גם שאלה טיפולית בעיניי.