GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: אם אנחנו רואים את העוצמות, אני, לפני חודשיים – בסך-הכול מדובר אחרי שלושה חודשים של הרכבת הקלה, אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת – אני הגשתי ספר לסמנכ"ל משרד התחבורה, עם תלונות של תושבים.
אורי מקלב: ספר כרוך.
אורי מקלב: לא, אני לא מגזים – ספר כרוך.
אורי מקלב: מר דרור גנון נמצא פה.
אורי מקלב: הוא גם שמע על הספר הזה.
אורי מקלב: מכתבים אותנטיים.
אורי מקלב: אמרתי: אני לא צריך להגיד שום דבר.
אורי מקלב: תקראו את המכתבים.
אורי מקלב: יש דברים שהם כחוט השני בין כל התלונות של הציבור.
אורי מקלב: יש דברים שמשתנות רק הנסיבות, אבל המהות אותו הדבר.
אורי מקלב: אני לא צריך לדבר.
אורי מקלב: מי שאומר שהמכתבים האותנטיים האלה שמישהו עשה – מי שפעל בעניין הזה – אז הוא יודע שהוא לא רוצה לפעול.
אורי מקלב: מי שרוצה באמת לפעול, הוא יכול - - - הדבר השני – קבוצות המחאה שקיבלו את פנינו.
אורי מקלב: זה גם - - - שיש ציבור מתנדבים: אנשים שעובדים, אנשים שלומדים, בשעת בוקר מוקדמת.
אורי מקלב: הם ידעו שאנחנו נמצאים, או לא ידעו – זה לא משנה, כרגע.
אורי מקלב: והם באו כהמשך לדבר.
אורי מקלב: זה לא היה הדבר שהם עושים בפעם הראשונה – כהמשך למאבק שהם מנהלים.
אורי מקלב: וזה דבר שעודד.
אורי מקלב: הדבר הפחות מעודד היה לראות, קודם-כל, באופן בלתי אמצעי, את הקושי, את הבעיה, את ההתרשמות.
אורי מקלב: אדם שצריך לקרוא הוראות, הוא צריך להתעסק עם המכונה.
אורי מקלב: מכונות שלא פעלו.
אורי מקלב: מכונה שלא פעלה.
אורי מקלב: 50% מהן לא פעלו.
אורי מקלב: אני, דרך אגב, במוצאי שבת – חצי שעה אחרי צאת השבת – אני מקבל טלפון מאדם שאומר לי: תשמע, אני נמצא עכשיו בתחנה בהר הרצל, ואני צריך לנסוע ברכבת.
אורי מקלב: אני ממהר מאד.
אורי מקלב: אני אחרי שבת.
אורי מקלב: הייתי אצל משפחה.
אורי מקלב: הלכתי ברגל.
אורי מקלב: יש לי שטר של 20 שקל שאני רוצה לקנות כרטיס.
אורי מקלב: הוא אומר: ארבע המכונות – אף-אחת מהן, אבל אף-אחת מהן, לא נותנת עודף.
אורי מקלב: אתה לא יכול לקבל עודף.
אורי מקלב: הוא אומר: מה אני צריך לעשות?
אורי מקלב: אמרתי: אני לא יודע מה אני יכול לעזור לך, אבל ברכבת אל תיסע.
אורי מקלב: אל תחשוב שאתה תיסע אפילו תחנה אחת, ואחרי זה תגיד שהמכונה היתה מקולקלת, ואחרי זה אתה יכול להעלות בדעתך שלא תקבל קנס.
אורי מקלב: - - - תלך ברגל.
אורי מקלב: אל תיסע ברכבת.
אורי מקלב: הוא אומר לי: ארבע מכונות לא פועלות.
אורי מקלב: תנסה לעשות משהו - - - שאף-אחת לא נתנה עודף.
אורי מקלב: לא משנה ששעה וחצי אחרי זה קיבלתי טלפון מאזור – איך זה נקרא שם ליד המטה הארצי?
אורי מקלב: מתחנה שם – אישה בהריון, בחודש התשיעי.
אורי מקלב: ארבעה-חמישה פקחים מסביבה.
אורי מקלב: משטרה.
אורי מקלב: מה עושים במצב כזה.
אורי מקלב: אני רק לא רציתי וחששתי שיהיה מה שקרה בשבוע שעבר, שחצי מדינה – היו הודעות שהיה חשש לפיגוע ברכבת הקלה: ערבי רצה ועמד לפגוע בפקח של הרכבת הקלה.
אורי מקלב: בסוף התברר שהוא לא רצה לתקוף ולא שום דבר, אלא ויכוחים של פקחים עם נוסע: כן שילם, לא שילם.
אורי מקלב: מה שקרה מזה הוא שחצי משטרת ירושלים, כולם, בדהרה.
אורי מקלב: ואנשי הצלה, כולם דוהרים לרכבת הקלה – ויכוח בין פקחים לבין נוסע, שהיה נדמה שאולי הוא רוצה לתקוף אותו.
אורי מקלב: אבל לאיזה מצבים אנחנו מגיעים.
אורי מקלב: עוד דבר שאני רוצה להגיד לך: היתה התרשמות שאני לא יודע להגיד אם זה טוב – אני לא רוצה לסווג.
אורי מקלב: מעבר למפגש של הפקחים.
אורי מקלב: אני רוצה שתבינו.
אורי מקלב: אני אומר את זה לחברת "סיטיפס" שנמצאת, ואני בטוח שהמנכ"ל שנמצא פה - - -, וזה לא פעם ראשונה שאני נפגש איתך.
אורי מקלב: ואני גם מכיר את האנשים.
אורי מקלב: כל אחד, כשאתה יושב איתם, הם אנשים שלא רוצים לפגוע.
אורי מקלב: הם לא אנשים רעים.
אורי מקלב: הם לא אנשים שהמטרה שלהם בבוקר היא לקום ולתת דו"חות לאנשים, או לא רוצים שהרכבת תפעל כראוי.
אורי מקלב: אבל יש אולי פערים – מה שאנחנו רואים – בין חברה עסקית, פרטית, שגם המנכ"ל, בסך-הכול, מונה.
אורי מקלב: והוא צריך לתת דו"חות לאנשים שכל מה שמעניין אותם זה סוף החודש; לבין משהו שבאים לשרת ציבור.
אורי מקלב: לשרת ציבור – צריך להיות אמונים לכך.
אורי מקלב: צריך להתחנך לכך.
אורי מקלב: אנחנו בכנסת לא נותנים כל-כך מהר סמכויות לאנשים בחברות פרטיות.
אורי מקלב: זו פעם ראשונה שנתנו את זה.
אורי מקלב: אנחנו לא נותנים סמכות לפקחים עירוניים – סמכות שיטור.
אורי מקלב: כמה אנחנו יושבים.
אורי מקלב: אני אומר לחבריי חברי הכנסת: לתת להם קצת עזרה לשיטור, כדי - - - גם עובד עירייה.
אורי מקלב: גם כשהוא עובד עירייה כבר שנים, אנחנו יודעים שאם הוא לא עובד ציבור, שהוא מונה לכך מראש, עם כל מה - - - תהליך ההכשרה שלו – זה דבר מסוכן.
אורי מקלב: פעם ראשונה שמדינת ישראל, נותנת, מוציאה, נושא של מתן קנסות לחברה חיצונית, ותראה מה אנחנו קיבלנו בעניין הזה.
אורי מקלב: זה מסר חשוב מאד.
אורי מקלב: המסר הברור שלנו הוא שהממשק הזה בין חברה עסקית לבין שירות הציבור – הפערים הם גדולים.
אורי מקלב: שלא תחשוב שנוכחות הפיקוח והכרטיסים, זה דבר שהוא כל-כך מובן מאליו.
אורי מקלב: אנשים באים לנסוע ברכבת הקלה, והם לא אוהבים לראות כל הזמן, בכל נסיעה, את הפיקוח.
אורי מקלב: גם המכס – בכניסה למדינה – שיש הרבה דברים, שהמכס זה אחד הדברים החשובים ביותר מקדמא-דנא, שהוא צריך לעמוד ולראות מי נכנס, מה מכניסים – בין דברים אסורים, בין דברים כלכליים.
אורי מקלב: לא כל אחד נבדק.
אורי מקלב: לא כל אחד עומד.
אורי מקלב: הנוכחות שלהם קלה יותר.
אורי מקלב: הדבר הזה – מה שקורה היום ברכבת, האי-נעימות ברכבת – היא לא רק למי שנכנס לסיטואציה כזאת של מפגש וויכוח עם פקח.
אורי מקלב: כל הסביבה סובלת מהעניין הזה.
אורי מקלב: הדבר האחרון.
אורי מקלב: המילה האחרונה.
אורי מקלב: אני משאיר את זה בשאלה.
אורי מקלב: דבר אחד לא ידעתי אם זה טוב או לא טוב – יש לי מסקנה אישית, אבל מעניין אותי מה אתם אומרים: זה שברכבת הקלה כולם ידעו מהסיור.
אורי מקלב: סיור – יעני אומרים את זה, סודי – חצי מדינה יודעים מזה.
אורי מקלב: כל העיתונאים יודעים את זה.
אורי מקלב: כל הגופים שבאים ורוצים להיאבק, ואנשים פרטיים יודעים שאמור להיות סיור.
אורי מקלב: וחברת "סיטיפס" לא יודעת.
אורי מקלב: מה יותר חמור?
אורי מקלב: פעם כשהמלכים היו צריכים לצאת לרחוב, הם היו צריכים להתחפש.
אורי מקלב: אנחנו מבקרים בכלא, ואנחנו באים בטענות – אישרנו עכשיו הצעת חוק ליושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה שיהיה לו כרטיס מבקר בכלא.
אורי מקלב: אתה חבר כנסת, בשביל מה אתה צריך את זה?
אורי מקלב: אתה יכול להיכנס בכלא.
אורי מקלב: הכלא זה המקום היחיד שמבקשים מחבר הכנסת לתאם את זה מראש.
אורי מקלב: כשאתה מתאם מראש, אתה יודע שאז אתה לא רואה את האמת.
אורי מקלב: מכינים לך את הביקור.
אורי מקלב: מה היה צריך להיות?
אורי מקלב: אני לא ידעתי איך לחשוב על זה – טוב או - - -?
אורי מקלב: מצד אחד, אני חושב שנפגשנו במפגש אותנטי: המכונות לא עבדו, הפקחים לא היו בחלק הראשון, לא היה מי שיסביר לאנשים אם המכונה עובדת או לא עובדת.
אורי מקלב: וההרגשה היא שאתם מנותקים מהציבור.
אורי מקלב: - - - את הניתוק מהציבור.
אורי מקלב: ואני מציע לכם: בואו, תחזרו, תכירו, תרגישו את הציבור בחזרה, מעבר לדו"ח החודשי שצריך לתת ליזמים ולבעלי הבית - - -
דוד אזולאי: באמת מגלה בקיאות רבה בנושא של חברת "סיטיפס", והוא מלווה את הדיונים לאורך כל הדרך.
דוד אזולאי: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.
אברהם מיכאלי: תודה, אדוני היושב-ראש, על כך שאתה ממשיך במעקב שלך על הסוגיה הזאת, כי זאת באמת סוגיה שלא נוגעת רק לתושבי ירושלים.
אברהם מיכאלי: כל מי שמבקר בירושלים: הן תיירים, והן אנשים שגם באים לצרכים כאלה או אחרים.
אברהם מיכאלי: אנחנו, מהביקור הזה, מה שלא מבינים לפעמים מהתכתבויות של אזרחים, הבנו את זה מהראייה בשטח.
אברהם מיכאלי: ולכן, הסיור, במובן הזה, היה מוצלח.
אברהם מיכאלי: אני אגיד משפט אחד, שכשאנחנו עוברים לביקורת צריכים גם להבין שיש פה איזו מהפכה בתחבורה בירושלים, ויש קשיים של התחלה.
אברהם מיכאלי: ואנחנו יודעים שכל מהפכה כזאת, חדשה, שקורית היום בירושלים – ששינו לגמרי את התחבורה – אנשים מתקשים בה.
אברהם מיכאלי: אבל, יחד עם זאת, המטרה שלנו היא לא רק לבוא וחלילה לקטול את התנהגות התחבורה הציבורית בכלל, ו"סיטיפס" בפרט, שאנחנו כרגע מתמקדים בה; אלא גם לבוא וללמוד לקחים.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אתה אמרת את זה בסיור: בתל-אביב עוד מעט נכנסים, כנראה, לתכנון של הרכבת הקלה המקומית שם, ואנחנו חייבים ללמוד לקחים – הן ככנסת, כי אנחנו, הכנסת, נתנו לכם את האישורים על איך לתפעל את התחבורה הזאת.
אברהם מיכאלי: ועדת הכלכלה, לפני שנתיים, שישבנו על זה בזמנו – אפילו עשינו ישיבות חפוזות, כדי לאשר לכם תקנות.
אברהם מיכאלי: כדי לצאת לדרך, וכדי להיכנס לפעילות בפועל.
אברהם מיכאלי: לכן, כל הלקחים שנוציא מפה, אני מקווה שהם גם יעברו לוועדות המתאימות האחרות בכנסת, כדי שהם ייקחו בחשבון גם את תכנון הרכבת הקלה בתל-אביב.
אברהם מיכאלי: הדבר הכי בולט שהפריע לי, זה הקושי של תפעול המכשירים: המכשירים – לא רק התקלות, שאדוני, תיארת, לגבי כסף שקיבלו ולא קיבלו – יש שם קושי של אנשים שלא יודעים את השפה, ולא יודעים איך לתפעל מכשירים מהסוג הזה.
אברהם מיכאלי: יש שם אנשים מבוגרים – אנשים בקושי יודעים קרוא וכתוב.
אברהם מיכאלי: - - -, תודה סבתא, שהולכת עם סלים מהשוק, והיא אמורה לעלות לרכבת הקלה.
אברהם מיכאלי: היא צריכה לדעת איך לתפעל את אותו מכשיר.
אברהם מיכאלי: לעבור מכשיר אחד, ומכשיר שני.
אברהם מיכאלי: והיא כל-כך מתוסכלת מזה שפעם היא היתה רגילה לנסוע באוטובוס אחד מהבית שלה עד השוק, והיום היא צריכה להחליף שתיים-שלוש תחנות.
אברהם מיכאלי: אלה דברים שאנחנו צריכים, כנראה, לקחת בחשבון שאיפשהו עוד לא פישטנו את ההליך הזה.
אברהם מיכאלי: או - - - עולים חדשים: יש עולים חדשים, שלא מבינים אף-אחת מן השפות שנמצאות שם.
אברהם מיכאלי: איך האנשים האלה יסתדרו עם זה?
אברהם מיכאלי: הם לא יודעים.
אברהם מיכאלי: אני אמרתי אחרי הסיור הזה שצריך לפתוח קורס, כמו פסיכומטרי, בכדי לנסוע ברכבת הקלה.
אברהם מיכאלי: כי הרכבת הקלה זה לא דבר פשוט, כנראה.
אברהם מיכאלי: צריך ללמוד איך לתפעל את כל המכשירים, וגם איך לא ליפול תחת אותם פקחים שתיארו פה, ואני לא רוצה לחזור.
אברהם מיכאלי: אנחנו ראינו גם את הקושי שיש לאנשים בהגדלת התחנות.
אברהם מיכאלי: לא אתה אשם בזה, כי כך תכננו את המערכת של ההסעות.
אברהם מיכאלי: ראיתי שם אישה אחת שניגשה אלינו – אישה מאד משכילה.
אברהם מיכאלי: נראית לי אפילו מרצה באוניברסיטה – והיא אמרה לנו: רבותיי, פעם נסעתי באוטובוס אחד מהבית שלי בקריית יובל עד האוניברסיטה, והיום אני נוסעת בשלוש תחנות.
אברהם מיכאלי: וזה לא רק זמן – בכל מקום ובכל מעבר, כנראה שיש תקלות.
אברהם מיכאלי: אני גם לא חשתי את כל אותם מעברים שהיא עושה, אבל כנראה שיש דברים שאתם לא מספיק קשובים.
אברהם מיכאלי: אתם לא יכולים בדבר הזה לגלגל את זה למישהו אחר, או למשרד התחבורה, או להסתמך רק על חוזים.
אברהם מיכאלי: חוזים – אנחנו המשפטנים יודעים שאפשר לקרוא אותם בצורה מסוימת, יבשה, ולצאת ידי חובה; ואפשר לפתוח את הלב ואת הראש, כדי לבוא לקראת הציבור.
אברהם מיכאלי: ולכן, אני חושב שהוועדה הזאת עושה לכם גם עבודה, שאולי מישהו אחר מהממשלה לא עושה את זה: לשבת ולפתוח היום את כל הדברים מחדש, כל עוד היום הציבור לא מתקומם לגמרי.
אברהם מיכאלי: ואני לא אומר רק בגלל אותם שלטים שהמפגינים פגשו אותנו שם.
אברהם מיכאלי: אתם צריכים היום להיות קשובים.
אברהם מיכאלי: לקחת את מה שנעשה עד עכשיו: גם התקנות, וגם החוזים.
אברהם מיכאלי: ולשים אותם בצורה גלויה ושקופה לבחינה מחדש.
אברהם מיכאלי: בסוף שהרכבת הקלה לא תהפוך לרכבת קללה.
דוד אזולאי: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאלי.
דוד אזולאי: חבר הכנסת יעקב אייכלר, בבקשה.
אורי מקלב: ישראל אייכלר.
דוד אזולאי: ישראל אייכלר.
ישראל אייכלר: "לא יעקב ייקרא עוד שמך, כי אם ישראל.
ישראל אייכלר: כי שרית עם אלוקים ואנשים ותוכל".
אברהם מיכאלי: לכן, התחלקו בין האחים: אחד יעקב, ואחד ישראל.
אורי מקלב: ויעקב עוקב אחרי ישראל.
אורי מקלב: זה - - -
ישראל אייכלר: כן, הוא ודאי עוקב.
אורי מקלב: - - - בצד ישראל.
ישראל אייכלר: כן, אייכלר יעקב אחריי.
דוד אזולאי: יושב-ראש ועדת המשנה לתחבורה - - -
אברהם מיכאלי: לא, זה פספוס טוב לפינה שלו.
ישראל אייכלר: לא, אבל ברוך השם.
ישראל אייכלר: אני מכבד מאד את אחי, ואני מאד מתגאה בו.
ישראל אייכלר: כך שהשם שלי ישראל, אבל כך נולדתי, מה לעשות.
ישראל אייכלר: קראו לי ישראל ולא יעקב.
דוד אזולאי: גם אני מכבד אותו - - -
ישראל אייכלר: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, לא לחזור על דברי חבריי, כי אני מסכים עם הדברים.
ישראל אייכלר: אני רק רוצה לספר לכם סיפור שהיה אתמול: אישה מבוגרת, לא זקנה, בת 50 פלוס, מורה מכובדת – היתה ברכבת הקלה, ראתה פקחים עולים, ברחה בפחד אימים, כאילו פרנויה.
ישראל אייכלר: ירדה מהתחנה, והיא שילמה, והפקח לא עשה לה כלום.
ישראל אייכלר: מה קרה לה? – אני מספר לכם עובדות.
ישראל אייכלר: אני אביא לכם את הרשימות – כי לילה לפני זה, הבת שלה – אישה צעירה – בכתה כל הלילה, היתה היסטרית, פחד אימים.
ישראל אייכלר: היא בחיים שלה לא ידעה שהיא יכולה להיות פושעת באמצע הרחוב.
ישראל אייכלר: יש סיפור ידוע מר' אהרון מקרלין, שבא אליו יהודי להתלונן שיש לו צרות עם האישה בבית: כל היום רבים וצועקים, ויש לו בושות ממנה.
ישראל אייכלר: אז הוא אמר לו: לך לרחוב ותראה מה קורה.
ישראל אייכלר: פתאום הוא הולך לאמצע הרחוב - - -, ומתנפלים עליו 20 שוטרים, ואומרים: הנה השודד שכל המדינה מחפשת.
ישראל אייכלר: והוא אמר: אני השודד?
ישראל אייכלר: כן, אתה נראה בדיוק כמו השודד.
ישראל אייכלר: סחבו אותו ברחובות, אזקו אותו באזיקים.
ישראל אייכלר: וכל הרחוב: מה?
ישראל אייכלר: אותו יהודי גנב?
ישראל אייכלר: שודד?
ישראל אייכלר: היית מאמין שהוא שודד?
ישראל אייכלר: תוך שניות כל הארץ ידעה.
ישראל אייכלר: כל המדינה שם בקייב – כל העיר ידעה שהוא הגנב והשודד.
ישראל אייכלר: זרקו אותו לתוך הכלא.
ישראל אייכלר: ואחרי כמה שעות התברר שזו היתה טעות.
ישראל אייכלר: הוא הגיע לרבה, ואמר: רבה, מה אני חטאתי כל-כך?
ישראל אייכלר: בבית יש לי צרות.
ישראל אייכלר: ברחוב יש לי צרות.
ישראל אייכלר: אז הוא אמר לו: תגיד לי, איפה יותר טוב הבושות – בבית שלך, שאף-אחד לא רואה?
ישראל אייכלר: או בקייב, באמצע הרחוב?
ישראל אייכלר: אז תגיד תודה לקדוש ברוך הוא שזה בבית ולא בקייב.
ישראל אייכלר: מה שקרה שלשום, ב-11 ליוני 2012, ואני אקריא לכם את תמצית המכתב: "בשעה 12:33 נסעתי ברכבת הקלה, - - -" – זאת האישה הצעירה.
ישראל אייכלר: הבת שלה היתה האישה של אתמול – "לפני שעליתי לרכבת, שילמתי את דמי הנסיעה במכשיר שבתחנת הר הרצל.
ישראל אייכלר: הכנסתי את הכרטיס למכשיר התיקוף שברכבת.
ישראל אייכלר: המכשיר שאב את הכרטיס והחזיר לי אותו.
ישראל אייכלר: בתחנה הבאה עלו שלושה פקחים.
ישראל אייכלר: הם בדקו את הכרטיס וטענו שלא תיקפתי, ולכן עליי לשלם 180 שקל פלוס דמי הכרטיס" – מדובר פה באישה ש-180 שקל היא מרוויחה אולי בשלושת ימי עבודה – "כל טענותיי ועדויות הנוסעים שעמדו שם, שהעברתי את הכרטיס, לא הועילו, כי היתה שם אישה שאמרה: אני עזרתי לה לעשות את התיקוף.
ישראל אייכלר: אינני תושבת ירושלים, ולא ידעתי שהכרטיס לא הוחתם על-ידי המכשיר.
ישראל אייכלר: וזו כמובן בעיה של המכשיר, לא שלי.
ישראל אייכלר: לבקשת הפקחים, נתתי להם את תעודת הזהות שלי, ואז הגענו לתחנה ב"סנטר 1".
ישראל אייכלר: ביקשתי מהפקחית, שירדה איתי בתחנה, שתשיב לי את תעודת הזהות שלי.
ישראל אייכלר: היא ברחה הרחק ממני, תוך צעקות שהיא תזמין משטרה בעוון תקיפה".
ישראל אייכלר: אם הייתם רואים את האישה הזאת – היא לא יכולה לתקוף זבוב.
ישראל אייכלר: ובחיים שלה היא לא התחצפה למורה.
ישראל אייכלר: ופה היא עומדת מול פקחית כאילו תקפה.
ישראל אייכלר: "בקשתי אליכם: אל"ף, לבטל את הקנס המיותר" – את זה אני אעביר לכם – "לפצות אותי על עוגמת הנפש והבושה שנגרמה לי בעטיים של הפקחים שלכם.
ישראל אייכלר: ותודה מראש - - -".
ישראל אייכלר: ופה יש את השם, הכתובת והטלפונים.
ישראל אייכלר: אני ניסיתי אתמול להשיג את הדובר של החברה שלכם – העוזרים שלי, ולא הצליחו להגיע אליך.
ישראל אייכלר: אבל היום, כשיש דיון כזה, אני רוצה שהסיפור של האישה הזאת, זה לא סיפור בודד.
ישראל אייכלר: אני רוצה שכל אחד מהסיפורים שהרב וחבר הכנסת מקלב הביא, יקבל טלפון: או מהמנכ"ל, או ממישהו מ"סיטיפס".
ישראל אייכלר: להתנצל על הבושות שהם עושים, הפקחים ברחוב.
ישראל אייכלר: אם אישה צריכה לברוח מהתחנה, שמא היא תפגוש את הפקח, והוא ימצא משהו שהיא לא יודעת, בגלל שלבת שלה היו אתמול בושות – זה מראה שנוצר שלטון הפחד.
ישראל אייכלר: אני יודע שאני לא הולך להפגנה כי כל שוטר חסר תגים יכול להרביץ לי, ולהגיד שתקפתי שוטר.
ישראל אייכלר: אבל לנסוע באוטובוס או ברכבת?
ישראל אייכלר: אדון גנון, שמעת פעם שמישהו יעלה לאוטובוס ויפחד, וירד מהתחנה אחרי שהוא שילם, שמא הפקח יתפוס אותו.
ישראל אייכלר: זה משטר אימים שחייבים לבטלו.
ישראל אייכלר: עד כאן.
דוד אזולאי: אני אעביר את רשות הדיבור למנכ"ל חברת "סיטיפס".
דוד אזולאי: רק, לפני כן, אני רוצה לציין עוד כמה דברים.
דוד אזולאי: אני רוצה שנזכור דבר אחד: לציבור הרחב אין אלטרנטיבה היום.
דוד אזולאי: פעם היתה לנו אלטרנטיבה – לא רציתי לנסוע באוטובוס, אז נסעתי במונית.
דוד אזולאי: היום אין אלטרנטיבה.
דוד אזולאי: פשוט נכפה על הציבור הזה לנסוע ברכבת הזאת.
דוד אזולאי: ואני מאד מקווה שאתם תדעו לנצל את זה דווקא לחיוב ולא לשלילה.
דוד אזולאי: דבר נוסף, חבריי לא הזכירו את נושא תשלום הקנסות: בדואר הוא לא יכול לשלם.
דוד אזולאי: בבנק הוא לא יכול לשלם.
דוד אזולאי: בטלפון הוא לא יכול לשלם.
דוד אזולאי: הוא צריך להגיע פיזית לתחנות, ושם לשלם.
ישראל אייכלר: באיזה תחנות?
דוד אזולאי: זה פשוט כבר נקרא התעללות.
ישראל אייכלר: באיזה תחנות, אדוני?
דוד אזולאי: בתחנות הרכבת.
שלומית אבינח: את זה קיבלנו היום בבוקר.
שלומית אבינח: 20 דקות לפני תחילת הדיון.
דוד אזולאי: ואני מודה שגם אני לא ידעתי את זה, רק בתשובה שקיבלתי הבוקר – פניות למוקד: אנחנו כשסיירנו, חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ' ניסתה במשך כעשר דקות לתפוס את המוקד הטלפוני על-מנת להודיע על התקלה, ופשוט לא הצליחה.
דוד אזולאי: וכשכבר הצליחה, טרטרו אותה ממקום למקום.
דוד אזולאי: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ', אני מניח שעוד מעט היא תבוא, ובוודאי שתספר.
דוד אזולאי: אתם תשמעו את הדברים מכלי ראשון.
דוד אזולאי: אני גם ביקשתי בזמנו לקבל דו"ח: כמה דו"חות ניתנו, וכמה דו"חות בוטלו.
דוד אזולאי: שילוט: ירושלים היא בירת ישראל.
דוד אזולאי: ביקשנו שיהיה שילוט בשפות שונות.
דוד אזולאי: זה לא רק בעברית.
דוד אזולאי: באים אנשים מכל העולם.
דוד אזולאי: הייתי מצפה שיהיה שילוט בשפות שונות, על-מנת לאפשר לאותם אנשים לקבל הנחיות מתאימות.
דוד אזולאי: ואני חייב לסיים, ואני אסיים בזה: סיפור ששמעתי אישית, מאישה מבוגרת שגרה בקריית מנחם – אני לא יודע איפה זה, אבל אחר-כך הלכתי - - - במקום.
שלומית אבינח: ליד "הדסה".
דוד אזולאי: אז היא מספרת שפעם היא היתה יוצאת פעמיים-שלוש בשבוע לשוק מחנה-יהודה – זה עיסוק, תראפיה בשבילה.
דוד אזולאי: אישה מבוגרת.
דוד אזולאי: היא אומרת: פעם אחת החוויה הזאת היתה מספיקה לה, ומאז היא לא יוצאת.
דוד אזולאי: זה אומר משהו לגבי ההתנהלות הזאת.
דוד אזולאי: אני חושב שחייבים לעשות שינוי.
דוד אזולאי: לעצור את העסק הזה, ולהגיד לאן מועדות פנינו.
יהודה שושני: תודה רבה, כבוד היושב-ראש.
יהודה שושני: אני מבקש, ברשותך, לאפשר לי מספר דקות, וקודם-כל, להצביע על מה חברת "סיטיפס" עשתה מאז ההפעלה של הרכבת הקלה לפני כעשרה חודשים, ומה היא עושה היום כדי לשפר את השירות לציבור – כמעט כל יום.
יהודה שושני: אני אעדכן אתכם מה נעשה, כי להערכתי יש מספר נתונים שייתכן שלא הגיעו לידיעתכם, ואני אומר ואני מצהיר: זה לא אומר שעדיין אין לנו פערים.
יהודה שושני: זה לא אומר שאין מה לשפר.
יהודה שושני: זה לא אומר שאין תקלות.
יהודה שושני: אבל אני חושב שאת חצי הכוס המלאה צריך גם-כן להציג.
יהודה שושני: ולנו יש כוונה לעשות הכול, כדי להגיע למצב שהציבור בירושלים יקבל את כלי התחבורה הציבורי הטוב ביותר שאפשר להציג.
יהודה שושני: אני מבטיח גם לענות על שאלות, כפי שביקשת ממני.
יהודה שושני: - - - מאוחר יותר גם על שאלות אחרות שיוצגו כאן.
יהודה שושני: אנחנו הפעלנו את הרכבת הקלה לפני כעשרה חודשים, ב-19 באוגוסט, כשלמעשה פעלו אך ורק 14 רכבות בשעת השיא בבוקר.
יהודה שושני: הגענו למצב היום שפה פועלות כל הרכבות – 21 רכבות.
יהודה שושני: נסיעה מקצה לקצה היתה 85 דקות.
יהודה שושני: אני אומר לכם: נתון לא טוב, כנתון שנותנים אותו כשירות לציבור.
יהודה שושני: היום נסיעה מקצה לקצה נמשכת 48 דקות.
יהודה שושני: ואם אתה מהקצוות: מהר הרצל למרכז העיר, או מפסגת-זאב למרכז העיר – אנחנו, בערך, בין 15 ל-20 דקות.
יהודה שושני: וזה נתון שהיום הוא כלי התחבורה הציבורי המהיר ביותר שיש היום בירושלים.
יהודה שושני: שש דקות תדירות בבוקר, לעומת 12 דקות לפני כעשרה חודשים.
יהודה שושני: הפעלנו עם 30,000 איש, והיום 90,000 נוסעים – בכל יום נוסעים ברכבת הקלה בירושלים, קרוב ל-25% מכלי התחבורה הציבורית בירושלים.
יהודה שושני: - - - הקלה, הינה מערכת פתוחה, יחידה במינה במדינת ישראל.
יהודה שושני: בעוד שבע שנים, כשתהיה רכבת קלה נוספת בתל-אביב, יהיה כלי תחבורה נוסף.
יהודה שושני: נכון להיום, זה הכלי היחיד.
יהודה שושני: המשמעות היא שלציבור שעולה לרכבת אין שום אינטראקציה: לא עם נהג, ולא עם - - - כלי בקרה.
יהודה שושני: לכן, התהליך שבו מתנהגים גם בעולם וגם בירושלים, הוא מנגנון הפקחות.
יהודה שושני: אני יכול להגיד לכם – זה נתון – ש-22% מהקנסות שהטלנו, הינם על אנשים ששילמו ולא תיקפו, ואתם הצגתם את הנושא הזה כאן.
יהודה שושני: אני רוצה להגיד לכם בצורה חד-משמעית, שאני נדרש לבצע את הקנס הזה לכל מי שעולה ולא תיקף.
יהודה שושני: ככה זה הוגדר בהגדרה ביני לבין מדינת ישראל.
יהודה שושני: ואם מחר בבוקר יוחלט אחרת, ועם מנגנון אחר - - -
ישראל אייכלר: גם אם הוא לא ניסה לגנוב?
יהודה שושני: אתה לא יודע אם הוא ניסה לגנוב או לא.
יהודה שושני: אני מציג נתון.
ישראל אייכלר: בשביל זה שמים שם אנשים, ולא - - -
יהודה שושני: אותם אנשים שעלו ולא תיקפו, אני, מחר בבוקר, יכול להפסיק את התהליך הזה, במידה וינחו אותי אחרת, ויגדירו מנגנון אחר.
ישראל אייכלר: מה זה, רובוטים?
ישראל אייכלר: מדובר פה באנשים.
ישראל אייכלר: פקח צריך לדעת מי רצה לגנוב, ומי טעה.
יהודה שושני: אבל הפקח שעומד מול אותו בן-אדם ושואל אותו, הוא לא יודע מי הבן-אדם נמצא.
יהודה שושני: לפעמים הוא נמצא, בן-אדם שנותן לו, שהוא באמת אמין – רוב האנשים אמינים.
יהודה שושני: וכבוד חבר הכנסת אייכלר, אני אומר לך: גם אתה יודע וגם אני יודע, לצערי הרב, יש מספר אנשים לא מבוטל, במדינת ישראל, בירושלים, שעולים לרכבת, ובמונחים של מה שנקרא, של הציבור: מתפלחים, לא משלמים.
יהודה שושני: לכן, אני חושב שכמו שבן-אדם שעולה לאוטובוס צריך לשלם, וכמו שבן-אדם שעולה למונית צריך לשלם – מי שעולה לרכבת צריך לשלם.
יהודה שושני: ואם הוא לא משלם, הוא צריך לקבל קנס.
יהודה שושני: אבל אני מדבר אך ורק על אלה שלא תיקפו.
יהודה שושני: מחר בבוקר, אם יורו אותי אחרת, על אותם 22%, אותם "חופשי-חודשי" – לא לקנוס, אני לא אקנוס אותם.
יהודה שושני: רק שהמנגנון יהיה מנגנון אחר.
יהודה שושני: אני רוצה להבהיר לכם שחברת "סיטיפס" מתוגמלת – היא ו"אגד" – אך ורק על מספר התיקופים שעולים לרכבת, ולא על המכירות של הכרטיסים.
יהודה שושני: כל מכירות הכרטיסים, כל התשלום, לא הולך ל"סיטיפס", אפילו אגורה - - -
ישראל אייכלר: אולי צריך לשנות את זה במשרד התחבורה, מה שהוא - - -
דוד אזולאי: אני אמרתי את זה בפתיחת דבריי.
דרור גנון: זה נושא אחר בכלל.
דרור גנון: זה לא קשור לנושא - - -
ישראל אייכלר: לא, זה מאד קשור.
ישראל אייכלר: כי מדבר המנכ"ל על מצב שבו אדם שילם, אבל החברה לא קיבלה את הכסף.
דוד אזולאי: חבר הכנסת אייכלר, - - - צריך להביא לידיעתך שבעקבות זה שלא קיבלו את החוק שלי ושל חבר הכנסת אורי מקלב, הבנתי שיש פה משהו.
דוד אזולאי: למדתי את הנושא, ואני אומר לך: במסגרת ההתחשבנות של משרד התחבורה וחברת "סיטיפס", נלקחים בחשבון אותם קנסות.
דוד אזולאי: כלומר, המדינה לוקחת מראש שהקנסות האלה הם הכנסה, ולכן המדינה לא תשלם את הכרטיסים האלה.
דוד אזולאי: אני אומר לך את זה מתוך ידיעה מהמקורות שלי.
דוד אזולאי: לכן, התפלאתי למה לא אישרו את החוק הזה.
דוד אזולאי: אני פה מסכים עם המנכ"ל.
דוד אזולאי: אני בטוח שאכן – מבחינתם, זה לא תלוי בהם.
דוד אזולאי: כשקיבלתי את - - - ולא רצו להעביר, זה היה לפלא בעיניי.
אורי מקלב: לא אישרו את הצעת החוק בעקבות איומים של חברת "סיטיפס", עם עורכי-הדין שלה, שבמידה ויעשו את החוק הזה.
אורי מקלב: זה רק מעצים את מה שאתה אומר.
אורי מקלב: זה נקרא "הפרת חוזה".
אורי מקלב: אף-אחד במשרד התחבורה לא יקנוס אותך, לא יוריד אותך מהרכבת, לא יקרא למשטרה על כך שמישהו לא תיקף ולא קנסת אותו.
אורי מקלב: גם אם אתה אומר, אתה מטעה את הציבור.
אורי מקלב: אתה לא תגמור ב"מגרש הרוסים", כמו שהרבה נוסעים שלך גמרו ב"מגרש הרוסים".
דוד אזולאי: תאפשרו למנכ"ל להמשיך את דבריו.
יהודה שושני: ברשותכם, בארבעת החודשים הראשונים, עם הפעלת הרכבת, – והחשבון היה על חשבון "סיטיפס" – החלטנו לאפשר לציבור בירושלים לעלות לרכבת ללא תשלום.
יהודה שושני: אני התחייבתי אישית בפני חבר הכנסת כרמל שאמה-הכהן בוועדת הכלכלה, שבשבועיים הראשונים אני לא אקנוס.
יהודה שושני: לא רק שלא קנסנו בשבועיים הראשונים, אלא עוד שלושה שבועות נוספים – חמישה שבועות ראשונים – החלטנו לא לקנוס, מיוזמתנו, ולא קנסנו.
יהודה שושני: ביצענו פעולות הסברה שנמשכו מספר שבועות, עם מאות דיילים שהיו בקרונות וברציפים.
יהודה שושני: החלטנו בהגדרה שלא לחייב קנסות נוספים במהלך התקופה שבה ידענו שהציבור מתחכך פעם נוספת עם הרכבת הקלה, ואני אתן דוגמאות: אחת, בכל חול-המועד פסח – שמונה ימים – לא קנסנו.
יהודה שושני: שתיים, ביום העצמאות לא קנסנו.
יהודה שושני: שלוש, ביום הזיכרון.
יהודה שושני: ארבע, עם התחלת הפעולה המשותפת של קווים אחרים, של חברות אחרות, כמו: מביתר עילית, ממודיעין עילית, מבית שמש, חברת "קווים" וחברות אחרות, החלטנו לא לקנוס בתקופה הזאת.
יהודה שושני: חמש, היתה תקלה בהעברה של "אגד": מי שעובר מ"אגד" לחברת "סיטיפס", בין קוד 2 לקוד 62, בהנחיה שניתנה להם ולא הועברה עד לאחרון הנהגים, חברת "סיטיפס" ביטלה את כל הקנסות, ועד היום אנחנו לא קונסים מיוזמתנו – למרות שאני יכול לקנוס – את אותם אנשים שמגיעים מ"אגד" ל"סיטיפס", למרות שהם צריכים לבוא עם קוד אחר.
יהודה שושני: אנחנו באנו לציבור בגישה שאנחנו לא מתכוונים לעשות כסף על חשבון הציבור, ובטח שלא עם הקנסות.
יהודה שושני: אני רוצה להצביע על שני נתונים, מדוע חברת "סיטיפס" לא משתמשת בקנסות האלה לשום מודל פיננסי, ולא להכנסת רווחים: אחד, כמעט כל הבקשות לביטול קנסות שקיבלנו ובדקנו אותם, כמעט את רובן המוחלט ביטלנו.
יהודה שושני: שניים, הפקחים שלנו – אין שום הנחיה, והם לא מתוגמלים על כל קנס שמטילים.
יהודה שושני: זאת אומרת, כשעולה פקח, המטרה שלו, היחידה, לקנוס – אם הוא קונס – זה אך ורק כדי לוודא שאותם אנשים שעלו לרכבת ולא שילמו, יעשו את זה.
יהודה שושני: לא בכדי לשפר את המודל הפיננסי, ולא לעשות מזה רווחים.
יהודה שושני: לכן, שני הנתונים שהצגתי: אחד, שאין תמריץ לפקחים.
יהודה שושני: שניים, שביטלנו כמעט את כל התלונות שקיבלנו ומיינו אותם – זה מצביע על כך שחברת "סיטיפס" לא מתכוונת ולא עושה שימוש בקנסות לטובתה.
דוד אזולאי: בעל הבית הגדול שלכם הוא משרד התחבורה.
דוד אזולאי: אתם לוקחים בחשבון את הקנסות האלה?
יהודה שושני: אנחנו, במודל הפיננסי שלנו, חד-משמעית לא.
יהודה שושני: אני אומר את זה: חד-משמעית לא.
יהודה שושני: לחברת "סיטיפס" אין שום מודל פיננסי שמגדיר רווחים והכנסות, גם לא מול המדינה בנושא הקנסות.
דוד אזולאי: אז אין לכם שום נתון כמה נכנס לחברת "סיטיפס" מתשלומי הקנסות?
יהודה שושני: עד היום ביטלנו את הכול.
יהודה שושני: זאת אומרת, כמעט אפס.
דוד אזולאי: אין היום?
דוד אזולאי: בכלל?
שלומית אבינח: לא גביתם?
דוד אזולאי: לא גביתם?
יהודה שושני: עד היום, מאז שהפעלנו את הרכבת הקלה, כל מה שבדקנו, כמעט את כל הקנסות שקיבלנו לבטל – אני אומר מה שקיבלנו לבטל – אלה שביקשו לבטל אותם, מתוך 16,000 - - -
דוד אזולאי: אדוני, עזוב את מה שביטלת.
דוד אזולאי: שאלתי שאלה: האם הוטלו קנסות, והיתה לכם הכנסה, ויש לכם את הנתון הזה?