GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אזולאי: השם שלה גם נמצא אצלנו.
דוד אזולאי: אני אביא מקרה אחרון, לא אוסיף יותר מזה.
דוד אזולאי: תושב צפת, שהוא כמובן, סביר להניח שהוא לא מכיר את הפרוצדורה איך נוסעים, ודרך אגב, גם אני עדיין לא יודע איך משתמשים במערכת הזאת.
דוד אזולאי: אבל מי שהוא תושב ירושלים והוא נוסע בשגרה, אז סביר להניח - - -
אמנון דניאל: אתה צריך להיות בוגר אוניברסיטה בשביל לדעת איך מוציאים כרטיסים.
דוד אזולאי: אז תושב צפת שהגיע לביקור בירושלים שאל את הפקח שעמד בתחנת האם כרטיס רב קו עם שש נסיעות של אגד מאפשר לעלות לרכבת.
דוד אזולאי: הפקח ענה לו בחיוב.
דוד אזולאי: כשעלה לרכבת שאל את אותו הפקח היכן לנקב, הפקח סימן והראה לו.
דוד אזולאי: הוא הוציא את הכרטיס ונתן לאותו פקח לבדוק אם זה בסדר.
דוד אזולאי: בתגובה הפקח ביקש תעודת זהות ורשם לו דו"ח.
דוד אזולאי: המתלונן שהיה בהלם ואף אמר לפקח – "אתה לא מתבייש?
דוד אזולאי: אני שאלתי אותך ואתה אומר שזה לא טוב", והוא זכה לתגובה – "זה החוק.
דוד אזולאי: אתה רוצה – תתלונן".
דוד אזולאי: תתלונן.
דוד אזולאי: השם שלו גם נמצא ואת הפנייה הזו העברנו אליכם.
דוד אזולאי: רבותי, אלה מקצת המקרים שהעברנו אליכם.
דוד אזולאי: אלו הן התלונות, ואני מניח שהדברים חוזרים על עצמם.
דוד אזולאי: אני מאד מקווה שהגורמים שנמצאים איתנו כאן, גם מסיטיפס, גם ממשרד התחבורה, גם מ"אגד", אני אשמח לשמוע את התגובה שלכם.
דוד אזולאי: אמנון, בבקשה, בקצרה.
אמנון דניאל: שמי דניאל אמנון ואני מהרשות לשיקום האסיר, אבל אני מדבר כאזרח.
אמנון דניאל: לשמחתי אני לא עולה ברכבת.
אמנון דניאל: פעמיים שעליתי פשוט, הגעתי לשם – גועל נפש.
אמנון דניאל: הייתי עם הבן שלי לפני איזה חודש והרכבת הייתה עמוסה.
אמנון דניאל: היה שם איזה אתיופי שקנה כרטיס והוא הכניס אותו, אבל הוא לא הכניס אותו נכון.
אמנון דניאל: עשו שם בדיקה, כל דקה יש לך ארבעה אנשים שעומדים שם כמו איזה אני לא יודע מה, כמו משטרה.
אמנון דניאל: ישר באים עליך, בבת אחת.
אמנון דניאל: ואז בדקו לו את הכרטיס, הוא לא ידע מי נגד מי.
אמנון דניאל: הוא אמר להם – שילמתי.
אמנון דניאל: ישר, תיק, קראו לו כולם, את כל הרכבת הם עזבו, התנפלו עליו – וואו, הם מצאו איזה שהוא שודד.
אמנון דניאל: אחרי כמה ימים הייתי שם ברכבת עוד פעם, נסעתי מכיוון הר הרצל ושמעתי, הייתי בקצה השני של הרכבת, שמעתי אישה בוכה, צועקת, אני מסתכל, איזו אישה אינטליגנטית, נראית טוב, אומרת להם – "אני לא גנבת", ואתה רואה עליה שהיא לא אישה שעושה איזה שהוא עוול.
אמנון דניאל: כלום.
אמנון דניאל: עליה היו.
אמנון דניאל: קודם כל הצמידו אותה לכיוון החלון, באיזו שהיא תנועה מאיימת.
אמנון דניאל: באים עליה והיא בחלון, וארבעה עליה וכמה שהיא מתחננת – שום דבר.
אמנון דניאל: רוע לב במיטבו.
אמנון דניאל: היה מקרה ביום שישי לפני שבועיים בבניין העמודים.
אמנון דניאל: ראיתי אישה ערבייה לבוש עם לבוש, עם תינוק ביד ושניים קטנים ביד.
אמנון דניאל: היא בוכה דמעות דם.
אמנון דניאל: היא לא התכוונה, אתה רואה שכלום.
אמנון דניאל: שום דבר לא עוזר.
אמנון דניאל: חמישה אנשים עליה.
אמנון דניאל: הם עוזבים את כולם, הם מצאו איזה שהוא שודד.
אמנון דניאל: העיקר לרשום את הקנס.
אמנון דניאל: אבל יום שני שעבר זה היה שיא השיאים.
אמנון דניאל: עוד פעם בניין העמודים.
אמנון דניאל: ראיתי שם התקהלות, עשרות אנשים וראיתי שם איזה חרדי אחד עם פאות שהתכוון להתנגח בהם.
אמנון דניאל: יושב שם איזה שהוא ילד בוכה, בוכה, ואמא שלו לא יודעת מה לעשות, והם עליה, הם לא מוותרים לה ושום דבר.
אמנון דניאל: והחרדי התחיל להתנפל אומר "אני אשלם להם", כלום.
אמנון דניאל: העיקר את הדו"ח, זה פשוט לא להאמין.
אמנון דניאל: אתה לא מאמין איך הם מתנהגים, באיזה גועל נפש.
אמנון דניאל: הם עוזבים את כולם, הם פונים לאנשים האלה כאילו- ואני עובד עם אנשי פשע, אני רואה את האנשים האלה.
אמנון דניאל: אלה לא פושעים, אלה אנשים שלא באו והתכוונו לגזול.
אמנון דניאל: היחס הזה והגועל נפש הזה של החברה הזאת, איזה גם שם זה – סיטיפס, אני לא יודע איזה שם זה.
אמנון דניאל: מאיפה המציאו אותו.
אמנון דניאל: יחס כזה מגעיל כלפי אנשים והתנשאות ואיך הם הורידו את האישה הזאת, כאילו מצאו איזה שהוא, רק היה חסר שישימו עליה אזיקים.
דוד אזולאי: אמנון, תודה רבה.
אמנון דניאל: ודרך אגב, אני באמת רוצה לשאול לגבי הקנסות.
אמנון דניאל: אני שמעתי כמה, עשרות אלפי שקלים הם גובים, זה הרווח שלהם.
אמנון דניאל: אפשר למדוד את המדד הזה של "אגד", כמה קנסות "אגד" נתן בעבר לעומת כמה הם נותנים בתקופה כזאת קצרה.
אמנון דניאל: באמת, אפשר לעשות את המדד הזה – כמה "אגד" נתן קנסות.
אמנון דניאל: אני נוסע ב"אגד".
אמנון דניאל: אתה רואה איזה שהוא מבקר פעם באף פעם.
דוד אזולאי: "אגד" לא נותן קנסות.
אמנון דניאל: לא נותן.
אמנון דניאל: אלה.
אמנון דניאל: אלה ברמינן, אני לא יודע מי המציא את החברה הזאת.
אמנון דניאל: גועל נפש של התייחסות.
אמנון דניאל: הם מתנהגים לאנשים כמו פושעים, הם מורידים אותם מהרכבת בשיא ההשפלה.
אמנון דניאל: פשוט בושה וחרפה.
אמנון דניאל: אני מתבייש בהם.
דוד אזולאי: חבר הכנסת אורי מקלב, שהיה יושב ראש הוועדה לפניות הציבור לפני, והוא כבר התחיל את הדיונים אז בתקופתו, ואני רק ממשיך.
אורי מקלב: אז זה רק מעמיק מאז שהתחלפנו.
אורי מקלב: אני כבר זמן רב לא משמש כיושב ראש הוועדה, ועדיין הנושא הזה הוא רלבנטי ואקטואלי, לצערנו.
אורי מקלב: זה רק מעמיק ומעצים את הבעיה.
אורי מקלב: סימן שאנחנו לא התקדמנו.
אורי מקלב: אתה לא היית מקיים את הדיון הזה הבוקר, כפי שרבים מחברנו, יושבי ראש ועדות ביטלו או דחו את הישיבות הבוקר, כפי שאמרת בדברי הפתיחה, שאנחנו כמעט וחיברנו את הלילה ליום ויצאנו הרבה יותר מאוחר מהשעה 4 לפנות בוקר מהבניין הזה ואנחנו חזרנו לכאן חזרה, אחרי תפילה, אחרי שהיינו צריכים לבוא ולהתארגן בחזרה.
אורי מקלב: ועשינו את זה וויתרנו על שעות השינה, ואני באמת מכיר את יושב הראש, רק בגלל שאנחנו ידענו שלנו מותר לילה אחד לישון פחות טוב, להזדהות כאות הוקרה ולהדגיש את זה לאותם אלפי נוסעים שלא ישנו לילות, מתוך עוגמת נפש, מתוך בושה, מתוך כך שהעליבו אותם, מתוך הסיוט שהם עברו במפגש שהיה צריך להיות כל כך ידידותי ורגוע, כפי שאולי זה בא, הדימוי שהיה לנו כתושבי ארץ ישראל, שלא זכינו אף פעם לרכבת קלה וידענו מה זה מהעולם רכבת קלה, ורכה, ושקטה, ונוחה, וכך כך זמינה וכל כך מדויקת.
אורי מקלב: ומה הם מגלים לעיניהם?
אורי מקלב: איזו אכזבה לאחר שנים רבות שסבלו מאד מכל התהליך, עד שבנו את הרכבת, תושבי ירושלים ותושבי הארץ כולה.
אורי מקלב: והנה, יום הגיע ועדיין החברה מתרפקת על כך שהיא נתנה איזה חודש וחצי נסיעה בחינם.
אורי מקלב: וכי בחינם נתתם נסיעה בחינם?
אורי מקלב: וכי נתתם שירות ועל זה, על החודש וחצי הזה שנתנו נסיעה בחינם, עדיין מבקשים את הזכויות שבהתנהלות שלהם.
אורי מקלב: ואני אומר כאן בגילוי, אין לנו שום דבר, לנו כנבחרי ציבור, אין לנו שום דבר נגד חברת סיטיפס.
אורי מקלב: הייתה להם התחלה טובה.
אורי מקלב: אנחנו חשבנו, רצינו שיפעלו טוב.
אורי מקלב: יש לנו הרי עניין שהחברות יהיו מרוצות ויפעלו טוב כדי שיתנו שירות טוב.
אורי מקלב: אבל אנחנו אומרים את זה באופן מלא – קצה נפשנו.
אורי מקלב: קצה נפשנו ונקעה נפשנו מהמשך ההתנהלות הזאת.
אורי מקלב: פשוט כשל כוח הסבל.
אורי מקלב: אין אפשר לשמוע, לקרוא, יום יום, אין יום, ואני כאן אומר את זה באחריות מלאה, בלי שום לשון הגזמה.
אורי מקלב: יום יום אנחנו מקבלים תלונות ומכתבים מאנשים שהם עברו את מה שכולכם יודעים על מה שאנחנו מדברים.
אורי מקלב: אני מקדם בברכה את ממלא מקום מנכ"ל משרד התחבורה שאני מבין שהדרך למנכ"ל בפועל תהיה דרך קצרה וכנראה שהיא כך תהיה, שקודם כל שאתה נמצא איתנו הבוקר הזה.
אורי מקלב: גם אתם הייתם כאן בדיון אתמול יהודה, עד מאוחר בלילה בוועדת הכלכלה.
אורי מקלב: מנכ"ל סיטיפס בטח נמצא פה גם, נכון?
שלומית אבינח: הוא לא נמצא.
דוד אזולאי: הסמנכ"ל נמצא.
שי אייזנברג: אני פה.
אורי מקלב: הסמנכ"ל, טוב.
אורי מקלב: אבל מנכ"ל משרד התחבורה נמצא.
אורי מקלב: תבינו את ההבדל.
אורי מקלב: בשביל הדברים האלה צריך לשמוע ואני גם מודה לערוץ 99, ערוץ הכנסת ולמנהלת הוועדה.
דוד אזולאי: ערוץ הכנסת לא משדר.
אורי מקלב: לא משדר, אבל הוא מצלם את זה.
דוד אזולאי: הם עבדו עד שעה מאוחרת אתמול, הם צריכים לנוח היום.
אורי מקלב: אז מכל מקום הם רצו, היה להם רצון ומחשבה ואנחנו מקדמים את זה בחדר הזה, מכיוון שהם רצו, מכיוון שהם מבינים את המצוקה.
דוד אזולאי: נכון, בתוכנית המקורית זה היה אמור להיות דיון משודר.
אורי מקלב: ומכיוון שהם גם ערים, בתוך עמנו אנחנו יושבים, ואף אפשר לענות הרבה תשובות כאלה ואנחנו נקבל את התשובות האלה – אנחנו עושים מה שאנחנו חייבים.
אורי מקלב: צא לרחוב ותשמע מה אנשים מדברים.
אורי מקלב: מה אנשים מרגישים.
אורי מקלב: היה אצלי סמנכ"ל משרד התחבורה יחד עם יהודה בלשכה שלי לפני שבועיים.
אורי מקלב: אני כיבדתי אותם עם ספר כרוך, ספר כרוך בעובי כזה, שכל כולו, כל הספר הזה הוא תלונה אחת על גבי השנייה.
אורי מקלב: עשרות תלונות, שכל תלונה בפני עצמה היא תלונה שמרגישים שמביעה באופן אמיתי את הכאב, את ההשפלה, את העושק, את האי צדק שנגרם לאנשים.
אורי מקלב: ואנחנו עדים לכך שכל נסיעה ברכבת הופכת לנסיעה של דריכות, של מתח, מי יודע מה אני אעבור וגם אי נעימות מאד גדולה לראות מה שאחר עובר.
אורי מקלב: לראות אדם שמשפילים אותו, אם שהוא ישר דרך, ומורידים אותו מהרכבת כמו אחד מאחרוני הגנבים המועדים, זה דבר שלא נעים לראות וכל אחד שהוא יש בו קצת חוש צדק, קצת ערבות אחד לשני, והדברים האלה קורים יום יום ברכבת.
אורי מקלב: אני מודיע לך כאן אדוני יושב הראש ומנכ"ל משרד התחבורה, מדובר במיליוני שקלים.
אורי מקלב: זה פירוש הדבר לכמת אותם לאלפי דו"חות שנעשו בחמישה החודשים האחרונים.
אורי מקלב: זה פשוט דבר שלא ניתן לקבלו ולא יעלה על הדעת דבר כזה.
אורי מקלב: ואני שואל מי שם ומי נתן והאם המחוקק, האם הוא זה שקבע שמי שנתן את הסמכות לחברת סיטיפס לתת קנסות כדי שאנשים לא יעלו על הרכבת ללא תשלום, האם הוא גם שם אותו זה שצריך לאכוף שאדם שהשתמש בטעות, לקח את הרב קו שלא שלו - האם השימוש, ללא שיבוש תשלום על נסיעה באוטובוס, בלי שנגרם שום הפסד לחברת סיטיפס.
אורי מקלב: תשלום מלא אדם שילם.
אורי מקלב: הרב קו שלו הוא לא רב קו של הנחה, הוא רב קו שהוא משלם את ה-6.90 שקלים מלא.
אורי מקלב: רק מה קרה, במקרה הבעל לקח את של האישה, האישה לקחה את של הבעל, בתוך אוסף כרטיסי הרב קו שיש להם בבית, וזה לקח בבוקר את זה וזה לקח בבוקר אחר כך, אמור לקבל קנס של 180 שקלים?
אורי מקלב: ויותר מכך, 186 שקלים.
אורי מקלב: הרי הם שילמו, אז למה 186 שקלים?
אורי מקלב: זאת עילה, אין לי ספק, זאת עילה לתביעה גדולה.
אורי מקלב: ואני אומר לכם, חברת סיטיפס – לא לעולם חוסן.
אורי מקלב: תמשיכו בדרך הזו, אל תורידו בגלל שבסוף באמת זה יגיע, הדבר הזה שכולם יתעשתו וגם לא ימשיכו לתת לכם להמשיך ככה להתנהל.
אורי מקלב: דהיינו, אתם שמים לב?
אורי מקלב: באיזה ציניות לקחת 180 שקלים פלוס 6.60 שקלים.
אורי מקלב: איך יעלה על הדעת שלהחנות ברחובות העיר בכל הארץ, ללא כרטיס חנייה, עבירת חנייה, משלמים 100 שקלים ועל אחד ששילם, שכל העבירה שלו או כל מה שהוא חטא שהוא השתמש לא ברב קו שלו, איפה?
אורי מקלב: אני לא יודע וצריך לבדוק את זה.
אורי מקלב: אני רוצה כאן לשאול את משרד התחבורה – האם זו הסמכות שנתתם?
אורי מקלב: האם כך אותה נסיעה שהייתה ראויה וטובה, והיא הייתה נסיעה שהיא הייתה בחברת נסיעות קודמת, נניח ב"אגד", ואדם המשיך על אותו כרטיס מעבר ועשה את כל מה שהוא צריך, וכאן זה יהיה בסדר, ובקו השני ברכבת הקלה זה יחייב אותו בקנס?
אורי מקלב: אדוני יושב הראש, המסקנה שלי היא אחת בעניין הזה.
אורי מקלב: אני לא חושב שאנחנו צריכים לפנות יותר לסיטיפס.
אורי מקלב: אני לא חושב שהם הכתובת שלנו בכלל.
אורי מקלב: אני גם באופן אישי מעריך את האנשים.
אורי מקלב: האנשים האלה הם אנשים מקצוענים, הם לא אנשים שלמדו ולא תוכנתו שהם צריכים לתת שירות לציבור.
אורי מקלב: הם חברה מסחרית.
אורי מקלב: על אותו סמנכ"ל יש מנכ"ל.
אורי מקלב: אותו מנכ"ל חייב לחברות מסחריות שיושבות בארץ ולא יושבות בארץ, שלא מעניין אותן שום דבר חוץ מסוף החודש לראות מה המאזן.
אורי מקלב: זה אפיק הכנסה של מיליוני שקלים, זה משמעותי מאד בהכנסות.
אורי מקלב: כל נסיעה, כל אדם שמקבל קנס של 180 שקלים, בעיקרון יכול להיות שבסך הכל הרכבת הקלה, סיטיפיס, הרכבת הקלה הייתה מקבלת ממנו, אני מהמר, אני לא איש מקצוע, יכול להיות אפילו שקל, שקל ורבע.
אורי מקלב: יכול להיות שהוא ילד או שהוא קשיש, שכל התשלום שלו בכלל הוא 3.30 שקלים.
אורי מקלב: מזה הרכבת הקלה מקבלת חלק מכיוון שזו נסיעת כרטיס מעבר, שבזה צריכים להתחלק גם לעוד תחבורה.
אורי מקלב: או יכול להיות שמשרד התחבורה כן מממן את זה, אז כולה מדברים על שניים-שלושה שקלים שהיא מקבלת.
אורי מקלב: ותאר לעצמך, אדוני יושב הראש, שמשלושה שקלים לנוסע מקבלים 180 שקלים.
אורי מקלב: כל אחד נהפך ל-60 נוסעים בבת אחת.
אורי מקלב: כל נוסע אחד שמקבל דו"ח, בבת אחת כאילו הוא הסיע 60 נוסעים.
אורי מקלב: ולכן, כשזה לנגד עיניהם, החברה, רק צורת ההכנסה, זה מה שמבקשים ממנו, גם מהמנכ"ל, מה לנו כי אנחנו נלין על החברה?
אורי מקלב: זאת המטרה שלהם.
אורי מקלב: אנחנו מלינים, אדוני ממלא מקום מנכ"ל משרד התחבורה על משרד התחבורה.
אורי מקלב: הם מוציאים דיבתכם רעה לעיני כל ישראל.
אורי מקלב: כל מה שאתם משקיעים ואתם מנסים להוביל מהלכים בהשקעות של מיליארדים ועוד פעולות שונות בהשקעות רבות, כדי שאנשים יראו את התחבורה הציבורית כדבר שהם צריכים להשתמש בו, מוציאים דיבתכם רעה.
אורי מקלב: מחזירים אותנו אחורה להרבה זמן, והכל בגלל ההתנהלות הזאת.
אורי מקלב: תדעו לכם שזה לפתחכם.
אורי מקלב: אתם צריכים להפעיל, לא אנחנו.
אורי מקלב: אנחנו באמת חייבים לציבור ולכן קיימנו את הישיבה הבוקר ואנחנו נמשיך ואנחנו נעשה את זה עוד פעם ועוד פעם ואני מאד מעריך את יושב הראש.
אורי מקלב: יש פה הרבה נושאים שלפתחו כוועדה לפניות הציבור.
אורי מקלב: אני מכיר את זה כי שמשתי בתפקיד, אני יודע שיש פניות רבות.
אורי מקלב: מדברים על מדינה שלמה שיש לה לא מעט בעיות של התנהלות, ועוד דברים כאלה ובוחר לעצמו עוד פעם ושוב פעם לטפל בזה, בגלל שהכאב באמת נורא.
אורי מקלב: אבל מי שצריך לקחת את זה אדוני, זה משרד התחבורה.
אורי מקלב: אני יודע שגם משרד התחבורה, אני שאלתי אותם ובצדק – תגידו, למה אין ועדת ערר?
אורי מקלב: איך יכול להיות שאדם מקבל קנס במדינה מתוקנת ואין לו אפשרות לערער עליו לפי חוק?
אורי מקלב: מתברר שבהסכם שנעשה בין המדינה לבין חברת סיטיפס, אין חיוב לחברה להקים ולקיים מסלול של ערר.
אורי מקלב: כי בהסכמים, אני כאן לא אעלה את הנושא הזה בגלל שהציבור לא צריך לדעת את זה.
אורי מקלב: היום אנחנו רואים את זה, ראינו את זה בכביש 6, זה התחיל בכביש 6 בקטן וקיבלנו את זה בהרבה יותר גדול ברכבת הקלה ונקבל את זה עוד, ראינו את זה גם בתאגידי המים.
אורי מקלב: ההסכם שיש בין החברות האלה שהן מסחריות לבין האוצר, כל סעיף כזה שדורס ורומס את הזכויות הצרכניות – הביטוי הזה זה כסף.
אורי מקלב: וכשה
אורי מקלב: ביטוי הוא כסף – החברה הזאת מגיעה להישגים יותר גדולים.
אורי מקלב: אני בזה מסיים.
אורי מקלב: אני רק אגיד לך אדוני יושב הראש, הבאת כמה דוגמאות ואתה יכול להסביר לי בהגיון – אדם שלא היה חייב לשלם בגלל שהיה לו כרטיס חופשי חודשי, הוא לא חייב לשלם אז הוא לא נסע.
אורי מקלב: הוא לא אחד שהשתמש לרעה, שהוא ניסה להיכנס, שזו מטרת המחוקק לתת קנסות לכאלה שרוצים, רצו, יחשבו או יהיה כדאי להם להיכנס לרכבת הקלה, לנסוע ברכבת הקלה ללא תשלום.
אורי מקלב: יש לו חופשי חודשי.
אורי מקלב: הוא באמת שילם כבר בחברה הציבורית קודם והוא הגיע לרכבת והוא לא תיקף אותו.
אורי מקלב: מה צריכים לעשות חברה ישרה, מה צריך לעשות הרגולטור שלהם?
אורי מקלב: להגיד לפקח, לבקש ממנו, וודאי בשנה הראשונה, שנה יהיה לביתו, למלחמה הוא לא יוצא שנה שלמה מי שבונה את ביתו.
אורי מקלב: אי אפשר להגיד לו קח אדוני, בבקשה ותתקף את זה עכשיו במכשיר?
אורי מקלב: וחברת סיטיפיס על מה יבואו ויגידו אני לא חייב לסבול בגלל "אגד", בגלל הדברים האלה.
אורי מקלב: הנה, קיבלתם את שלכם.
אורי מקלב: ואני שואל, איך יכול להיות במדינת ישראל שלא קיים דבר כזה, שמעמידים פקח על אי הצגת תעודת זהות.
אורי מקלב: אדם שלא נשא תעודת זהות.
אורי מקלב: אני לא מדבר על תיירים שהיו בדרכם ליד ושם לבקר ולסייר ואיפה הם נתקלו בחדר המעצר של מגרש הרוסים ובחדר החקירות של מגרש הרוסים.
אורי מקלב: אין לו תעודת זהות להזדהות.
אורי מקלב: על זה הוא מורד מהרכבת, מוקף ב-4-5 פקחים סדרנים, וממתין לניידת.
אורי מקלב: באיזו מדינה?
אורי מקלב: זה חונטה צבאית פה?
אורי מקלב: של כנופיות רחוב, שככה מתנהלים מול אזרחים ישרי דרך?
אורי מקלב: מישהו יכול לדמיין לעצמו את הוריו או מישהו אישי אחר שככה, בסיטואציה כזאת הוא צריך להיתקל.
אורי מקלב: אדוני, עם מחאה חברתית, פוליטיקה, עם מחאה חברתית יכול להיות שמדברים שיש לנו היום ממשלת אחדות לאומית, יכול להיות שההנחיות החברתיות אולי יהיו יותר קלות, לא יהיו בכלל.
אורי מקלב: זה לא צפוי עוד.
אורי מקלב: אני קורא פה לאזרחי ירושלים לצאת במחאה חברתית, עד שזעקותיהם יגיעו עד לשערי משרד האוצר, עד לשערים של מי שראוי לכך – לא לתת לכך בשום אופן להמשיך בהתנהלות הזאת של חברת סיטיפס.
אורי מקלב: חברת סיטיפס שמה פס אחד גדול, הופכת את הרכבת הקלה לרכבת קללה לאנשים.
אורי מקלב: לצערנו הרבה אנחנו אומרים את זה.
אורי מקלב: התנהלות כזאת, אנחנו ביחד איתך הגשנו הצעות חוק בעניין הזה.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שמשרד האוצר התנגד.
אורי מקלב: אנחנו נעשה הכל, אני מבטיח לכל התושבים שנתקלים בזה, לא נעזוב את הנושא הזה עד שהמדיניות הזאת וההתנהלות הזאת תשתנה מקצה לקצה.
דוד אזולאי: אני בהכל מסכים איתך חוץ מדבר אחד, שאתה מפנה אותם לשערים של המשרדים השונים.
דוד אזולאי: אני הייתי מפנה אותם לשערי שמים, שם יש יותר סיכוי שישמעו אותם מאשר בשערים אחרים.
אורי מקלב: אני יודע ששערי תפילה לא ננעלו, שערי דמעות לא ננעלו.
אורי מקלב: יש שער אחד שלא ננעל – שער הדמעות.
אורי מקלב: אין שום זכות במדינת ישראל שאדם יוזיל דמעות, ולא אחד ולא עשרות, ומאות - - -
דוד אזולאי: צודק אדוני, אני מסכים עם כל מילה שאמרת.
דוד אזולאי: אני חושב שהפניות שאנחנו מקבלים כאן הן כ-1,000 עדים על כל מקרה ומקרה.
דוד אזולאי: זה פשוט לא יאומן שבעידן התחבורה המודרנית, יש אנשים שבשבילם היום זה סיוט לנסוע במערך הזה.
דוד אזולאי: מירב כהן, בבקשה.
שלומית אבינח: כל דובר בקצרה, ודברים שלא נאמרו.
דוד אזולאי: אני מבקש, יכול להיות שמן הראוי היה שאני אתן קודם לחברת סיטיפס ול"אגד" לדבר, אבל לי חשוב שתשמעו את האזרחים, שהם אולי מדגם מייצג של חלק גדול של אותם פונים אלינו.
דוד אזולאי: בבקשה, מירב.
אורי מקלב: שיתרגלו לזה שהם עונים בסוף אחרי הרבה תלונות.
אורי מקלב: כבר הם נמצאים פה לא פעם בוועדה.
מירב כהן: קודם כל אני באמת רוצה להודות על הדיון הזה, זה מאד מעודד לראות חברי כנסת כל כך מסורים, שקמים בבוקר ועושים דיון כזה.
מירב כהן: בדיוק שמעתי את מנהלת הוועדה, שלומית, מתווכחת בבוקר עד כמה התשובות שקיבלתם מפורטות, וזה כיף לראות שיש בכנסת אנשים שדורשים תשובות עבור הציבור.
דוד אזולאי: בשביל זה משאירים אותנו עכשיו עוד שנה.
מירב כהן: לא, באמת.
מירב כהן: ועצוב לי שאין פה עוד חברי כנסת, כי זה באמת דבר שהוא בליבם של כל תושבי ירושלים ושל כל מי שמבקר בירושלים.
מירב כהן: אני נציגה של תנועה בשם התעוררות בירושלים.
מירב כהן: אני גם יושבת במועצת העיר מטעמה ואני חייבת להגיד שבהתחלה קיבלנו כל מיני פניות.
מירב כהן: אז שלחנו מכתבים לסיטיפס, עשינו דיון במועצת העיר, וזה הפך להיות לשטף שהפלאפון שלי לא מפסיק לצלצל בוקר ולילה.
מירב כהן: אני חייבת לומר שזכינו לאדישות מוחלטת מצד החברה, מצד סיטיפס, ולאחר מכן גם נאלצנו לפנות לדרכים משפטיות, אם זה הגשת עשרות תביעות לבית הדין לתביעות קטנות ואם זה גיבוש של תביעה ייצוגית.
מירב כהן: אבל התחושה היא שזה לא באמת מזיז למישהו.
מירב כהן: ההתנהלות של הפקחים היא כל כך לא מקצועית וחסרת כל שיקול דעת נקרא לזה, ומדתיות, שזה גם מעורר שאלות על איך הרמה המקצועית של אותה חברה בתחומים אחרים.
מירב כהן: אם היא מתנהלת בצורה כל כך לא מקצועית בשירות לצרכן, אז מה קורה גם בשאלות של בטיחות ושאלות של הצלת חיים?
מירב כהן: אנחנו גם שעמנו לא מזמן על זה שהיה חסר מנהל תפעול לחברת סיטיפס.
מירב כהן: אז רק צריך להבין שלתחושתי זה רק קצה הקרחון.
מירב כהן: אם חוסר המקצועיות הזה זה במתן השירות לנוסע, אז מה קורה בתחומים שהם באמת גם מצילי חיים, וגם זה מטריד אותי מאד לאור העניין הזה שאנחנו רואים פה.
מירב כהן: עכשיו, אני מסכימה שהמצב החוקי יוצר סיטואציה מאד לא מדתית, שקנס ברכבת הקלה מגיע לפי 27 מגובה עלות הכרטיס, כשברכבת ישראל זה פי שניים.
מירב כהן: זה לא מידתי להגיע, וזה באמת עניין החקיקה שצריכים לטפל בו.
מירב כהן: גם ועדת הערר זה משהו לא מדתי שצריכים לטפל בו, וגם צריכים לעשות מדרגות.
מירב כהן: לא יכול להיות שדין אדם שיש לו חופשי חודשי, כדין אדם שאין לו בכלל כרטיס בידו וגם פעולות השיווק וההסברה צריכות להיות הרבה יותר ברורות.
מירב כהן: בשורה התחתונה, אני רק אסיים בזה.
מירב כהן: תראו, כשאלי פנו הרבה תושבים על הרכבת הקלה ואמרו – תשמעו, הרכבת לא מגיעה בתדירות מספיק גבוהה, זה איטי, הם מאחרים, אז אמרתי תשמעו, זו מהפכה חברתית וצריכים סבלנות.
מירב כהן: צריכים לקבל בהבנה שיש לפעמים בעיה במערכת המיזוג, לפעמים הקרונות עדיין לא, זו מערכת חדשה.
מירב כהן: אף אחד לא יודע עדיין איך לאכול אותה, אבל סבלנות צריכה להיות הדדית.
מירב כהן: כמו שהנוסע צריך להבין שאין מה לעשות, זה לא יהיה בדיוק במהירות שאנחנו חולמים עליה, ולאט לאט נשתפר, אז גם הפקחים וגם סיטיפס צריכה להבין, שהתושב הירושלמי, עם כל הרצון הטוב, לא מורגל למערכת הזו, בשיא התמימות.
מירב כהן: וזה אומר שגם הם צריכים לגלות סבלנות מצדם, ולעשות מערכת הסברה טובה יותר ולגלות הרבה יותר סבלנות ודרך ארץ לאנשים שעולים על הרכבת.
מירב כהן: אני באמת, קיבלתי פניות.
מירב כהן: נשים מבוגרות שמתקשרות בוכות, חיילים שמשרתים את הארץ ומרגישים נבגדים.
מירב כהן: זה באמת מעורר אמוציות מאד מאד קשות ואני מקווה שתצא מכאן איזו שהיא בשורה, כי אני מרגישה שאנחנו ניצבים בפני חברה אטומה.
דוד אזולאי: תודה רבה מירב, אני מודה לך על כך.
דוד אזולאי: רק יש לי בקשה אליך, אני מניח שהיות ואת מקבלת פניות רבות בנושא הזה ועל סמך הניסיון בוודאי יש לך כל מיני רעיונות.
דוד אזולאי: אני אשמח מאד אם תעבירי אותם בצורה מסודרת למנהלת הוועדה, שלומית.
מירב כהן: בשמחה רבה.
מירב כהן: ראש צוות התחבורה אצלנו ריכז למעלה מ-100 פניות, אנחנו נשמח להעביר את הכל לוועדה.
דוד אזולאי: אני לא רוצה פניות, פניות יש לי מספיק.
מירב כהן: רעיונות.
דוד אזולאי: יש לנו מספיק פניות ואנחנו מתמודדים איתן, לא כל כך פשוט, אבל מתמודדים.
דוד אזולאי: לי חשוב יותר, על סמך הפניות שאתם קיבלתם, אם יש לכם אי אלו רעיונות.
דוד אזולאי: אולי שצריך לשנות אותם בחקיקה, בדיונים נוספים.
דוד אזולאי: אנחנו נשמח לקבל.
מירב כהן: יש לנו.
מירב כהן: אנחנו נעלה אותם על הכתב ונעביר לוועדה.
דוד אזולאי: אז אני אבקש שתעבירי אותם לוועדה.
דוד אזולאי: עידו נווה מקבוצת "הרכבת תקלה".
עידו נווה: אנחנו מדברים על הקנסות.
אורי מקלב: מה זה קבוצת רכבת תקלה?
עידו נווה: קבוצת מחאה.
עידו נווה: דיברת על מחאה, אני אגע בזה עוד מעט.
עידו נווה: הקנסות הם רק סימפטום למחלה, הם לא המחלה.
עידו נווה: אם רוצים לטפל במחלה, צריך לטפל לא בסימפטום אלא במחלה, והמחלה זה המונופול שיש לסיטיפס.
עידו נווה: אנחנו, כל הירושלמים, נמצאים בבית כלא.
עידו נווה: אנחנו נוסעים שבויים ואף אחד לא ישכנע אותי שמונופול פרטי זה דבר טוב לאזרח.
עידו נווה: אין לזה שום טיעון מוצדק.
עידו נווה: יש פה בירושלים כיום רפורמת תחבורה ציבורית שקרית, שאין בה מיליגרם אחד של ציבור.
עידו נווה: כל התפקיד של הרפורמה הזאת הוא למנוע תחרות בין "אגד" לבין סיטיפס ולהפוך אותנו לציבור שבוי.
עידו נווה: והפתרון, רצית פתרון, חבר הכנסת אזולאי, אני אתן לך פתרון פשוט מאד.
עידו נווה: באים לזיכיון של סיטיפס, למילה מונופול ועושים עליה קו.
עידו נווה: זה הפתרון.
עידו נווה: ואז יהיו לסיטיפס שתי אופציות – או להתחיל לתת שירות לציבור או להפסיד נוסעים.
עידו נווה: זה עד כדי כך פשוט.
עידו נווה: זה השורש של הבעיה.
עידו נווה: כל עוד סיטיפס יודעת שאין לה חלופה, שאנחנו נוסעים שבויים, השירות הגרוע יימשך, וזה הדבר שהם הכי מפחדים ממנו בעולם, שיבטלו להם את המונופול, וזה בדיוק מה שאנחנו הולכים למחות עליו ולהפגין.
אורי מקלב: מה אתה מתכוון?
אורי מקלב: מונופול הרכבת הקלה?
דוד אזולאי: לא, הוא מתכוון לאפשר לתחבורה הציבורית לנוע רגיל, כפי שהיה עד היום, ובנוסף.
דוד אזולאי: כלומר, שלאזרח תהיה הברירה לבחור.
אורי מקלב: אבל אתה הרי יודע שזה בלתי אפשרי.
אורי מקלב: הרי סגרו את הרחובות לתחבורה ציבורית, העבירו את כולם ל - - -
עידו נווה: לא, לא, חבר הכנסת מקלב, אני אתן לך דוגמא.
עידו נווה: כרגע בפסגת זאב יש להם גם אוטובוסים וגם רכבת.
עידו נווה: אף אחד שם לא מתקרב לרכבת.
עידו נווה: הולכים לבטל להם את האוטובוסים כדי להפוך אותם לנוסעים שבויים של הרכבת.
אורי מקלב: למה המדינה צריכה לתת להם כסף אם הם לא יעמדו ביעדים?
עידו נווה: התחבורה הציבורית שייכת לציבור והציבור לא רוצה להיות בבית כלא וגם לא בכלא מפוקח.
עידו נווה: הציבור גם לא רוצה להיות בכלא מפוקח עם רגולציה.
עידו נווה: ולגבי מחאה, אני אגיד לכם חברי הכנסת, כדאי שאתם תקדימו אותנו בביטול המונופול, כי אנחנו פתחנו משמרת מחאה יומית, כבר שלושה ימים, אחרי צהריים אנחנו מגיעים מול הבית של ניר ברקת, משמרת מחאה שקטה, עם שלטים.
עידו נווה: גם היום נהיה שם אחרי צהריים, עד שהמונופול של סיטיפס יתבטל, והם יתחילו להתחרות ב"אגד".
עידו נווה: יש לנו פה קרטל בירושלים של "אגד" וסיטיפס, שמחלקים את הרווחים ביניהם ונותנים שירות גרוע לציבור, כי אין תחרות.
עידו נווה: ואנחנו נשתמש בכל הכלים של הדמוקרטיה למחוק את המונופול הזה.
עידו נווה: אנחנו נגיש בג"ץ על כל הרפורמה השקרית הזאת.
עידו נווה: זה הכל.
דוד אזולאי: תודה רבה, אני מאד מודה לך.
דוד אזולאי: ארגון צרכי תחבורה ציבורית 15 דקות, גיל יעקב, בבקשה.
גיל יעקב: תודה אדוני יושב הראש וחבר הכנסת מקלב.
גיל יעקב: אני רוצה לחזק ולחדד את הדברים שעידו אמר לגבי ההסכם שיש עם חברת סיטיפס.
גיל יעקב: בעצם המשמעות של ההסכם היא שהקווים מתכוננים בירושלים כדי להזין נוסעים לרכבת הקלה וזה חלק מהבעיה של מונופול פרטי – סיטיפס.
גיל יעקב: מה זה אומר, זה אומר שהרבה מאד קווים שמשרתים תושבים לשכונות אחרות או לאזורים אחרים שהם בכלל לא קשורים לרכבת הקלה, נפגעים מהשירות הזה.
גיל יעקב: אז לא מספיק שאנשים עולים לרכבת הקלה ומקבלים דו"חות, הם גם מכריחים אותם להחליף בנסיעה שלהם את הנסיעה לתוך הרכבת הקלה, להאריך את זמן הנסיעה, להסתכן לפעמים בקבלת דו"ח, גם אם יש להם חופשי חודשי ביד.
גיל יעקב: אחר כך להחליף שוב לאוטובוס אחר ובעצם לפעמים אפילו להכפיל את זמן הנסיעה.
גיל יעקב: המצב הזה נוצר בעצם בגלל ההסכם שיש למדינה עם סיטיפיס.
גיל יעקב: ההסכם של המדינה עם סיטיפס לא כולל רק את ההיבטים האלה.
גיל יעקב: הוא גם כלל את ההיבטים של ההקמה של הרכבת הקלה, ואנחנו כולנו יודעים איזה תקלה ואיזה בעיות היו בהקמה של הרכבת הקלה.
גיל יעקב: אולי הגיע הזמן לפתוח את ההסכם עם סיטיפס, לאור שלל ההפרות שהיו, ההפרות שנוגעות גם לזמן ההקמה, גם לתדירות שהובטחה, גם לכמות הקרונות שהבטיחו בהסכם, וגם בעצם לאור הפגיעה בצרכנים בירושלים, במי שמגיע לירושלים.
גיל יעקב: באמת הנושא של הקנסות והדו"חות פשוט מעיד על הגישה של החברה כלפי הנוסעים.
גיל יעקב: בעצם, אנחנו כולנו מכונת מזומנים.
דוד אזולאי: אני רוצה שתדע, נעמיד דברים על מקומם.
דוד אזולאי: הקנסות לא נקבעו על ידי החברה.
דוד אזולאי: הקנסות נקבעו בחקיקה בכנסת ובהמלצת משרד התחבורה.
דוד אזולאי: הם רק מבצעים.
אורי מקלב: אדוני, על מי נקבע שהוא יקבל קנס?
אורי מקלב: על אחד שרצה להיכנס ולנסוע ברכבת ללא תשלום.
אורי מקלב: אחד שלא שילם על הכרטיס, למנוע את הדבר הזה.
דוד אזולאי: חבר הכנסת אורי מקלב ידידי, בוא נודה על האמת, אנחנו בקטע הזה, אני מודה, אנחנו, חברי הכנסת, אני אומר מי שהיה בדיונים בוועדת הכלכלה, שם הייתה הפשלה.
דוד אזולאי: אבל איך אומרים, אפשר תמיד לתקן.
גיל יעקב: בהחלט, את נושא הקנסות אפשר לתקן.
אורי מקלב: אנחנו אמרנו ביחד לאוצר, שלא תחשבו, נושא ההסכם הזה אותנו לימד שאנחנו לא כל כך מהר נאשר לעשות רפורמות.