GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חיים ויסברג: בשנת 1992, כאשר הייתי עוזר מנכ"ל שירות התעסוקה.
חיים ויסברג: קיבלתי יום אחד טלפון מיהודי, שהשקפת העולם שלי רחוקה ממנו כרחוק מזרח ממערב, שאמר לי שיש לו בבית נכֶה והוא רוצה עובד סיעודי.
חיים ויסברג: פנה כבר עשרות פעמים אל הוועדה ולא אישרו לו.
חיים ויסברג: הוא שמע שיש בן אדם שקוראים לו חיים, שיושב בלשכת המנכ"ל ואוהב לעזור לאנשים.
חיים ויסברג: הוא פנה אלי, ביקשתי ממנו שיביא את המסמכים הרפואיים, פשוט, הזדעזעתי, איך הוועדה לא מאשרת?
חיים ויסברג: אתם יודעים מה עשיתי?
חיים ויסברג: באותו רגע היתה ועדה, נכנסתי לוועדה ואמרתי שאני אדאג שהמנכ"ל לא יאשר היום שום עובד זר לשום מסעדה, אם הבן אדם הזה היום לא מקבל!
חיים ויסברג: באותו ערב הוא קיבל בפקס אישור לעובד סיעודי.
חיים ויסברג: אני מצפה ממשרד התחבורה שהיום בערב אני אקבל כזה תו כדי לשחרר את אשתי מן הכלא, האם הבנתם את זה?
חיים ויסברג: אני תרמתי למדינה הרבה יותר ממה שאני מבקש ממנה.
חיים ויסברג: טירונות בהנדסה קרבית, 'חברה קדישא' של הצבא, אחת עשרה שנה שירתתי את המדינה, אני מבקש: תנו לנו לחיות! אנחנו לא מבקשים טובות, אני גם מוותר על האגרה שמגיעה לי אבל תנו לאשתי להתנייד, תנו לי להגיע לכל מקום, לא לחשוב, בשבוע שעבר הייתי איתה ב"הדסה" לקחתי מונית מבית"ר, 110 שקל הלוך 110 שקל חזור, כשיש לי רכב ואין לי איפה לחנות שם, והכל בגלל, תסלחו לי על הביטוי, פקידונים שלא מבינים מה המשמעות של לחיות עם נכה בבית.
אריאל צרויה: עורך דין זה נכון, אבל הורה, זה בעיקר.
שלומית אבינח: תגיד מה שלא נאמר.
אריאל צרויה: דיברו פה בעיקר על התפקוד הנמוך ואני אדבר על הבן שלי, עם אספרגר, שזה כביכול המזל של האוטיזם וזה התפקוד הגבוה.
אריאל צרויה: הילד שלי משולב בחינוך הרגיל השנה והוא בגן חובה, וכדי שלא נחזור פה על דברים אני אביא לכאן משהו שהורים אחרים לא יכולים להגיד כי הילדים שלהם לא יכולים להתבטא.
אריאל צרויה: לפני שלושה שבועות חניתי עם הילד שלי, ולקחתי אותו לריפוי בעיסוק.
אריאל צרויה: פתחתי לו את הדלת.
אריאל צרויה: והוא יצא.
אריאל צרויה: ופתאום נעמד באמצע הכביש ואני אומר לו: דביר, מה קורה?
אריאל צרויה: והמזל שלי –שאין להורים האחרים– זה שהבן שלי יכול לדבר ויכול לבטא את מה שעובר עליו והוא אומר לי: אבא, אני לא יודע, פשוט משהו עצר אותי ונתפסתי.
אריאל צרויה: הילד בן חמש וחצי.
אריאל צרויה: ואני באמת שואל אתכם: על מה אתם מדברים פה?
אריאל צרויה: מי אתם שתבטלו לנו את תווי החניה אלה?
אריאל צרויה: אני עוד בר המזל שיש לו עוד חצי שנה את התו הזה, אבל מה אני אעשה בעוד חצי שנה?
אריאל צרויה: האם אני צריך לחכות ליום הזה שדביר ייעצר באמצע הכביש ואיזו מכונית תעלה עליו?
אריאל צרויה: אני לא מבין, מאיפה יש לכם את הזכות לבוא ולבטל כשבחוק עצמו כתוב שמומים "כגון אוטיזם או אחרים"?
אריאל צרויה: על מה אתם מדברים פה?
אריאל צרויה: אני לא מבין.
אריאל צרויה: איך אתם שוללים?
אריאל צרויה: זה מחדל! זה פשוט פשע מה שאתם עושים! לא לתת תשובות מנומקות על ידי רופא אלא לתת תשובות לקוניות?
אריאל צרויה: אתם מפריטים פה.
אריאל צרויה: אני כאדם, אתה לא יודע על מה אתה נופל עד שאתה חוטף את המכה הזו אבל כביכול החיים שלי התנהלו בסדר הרגיל, שלש שנים יחידה קרבית בצבא, עוד שנתיים קצין ביחידה קרבית בצבא, אחרי זה אני צריך להישאר במילואים כדי לא להיפלט מן היחידה הזו ואתם באים ומפריטים את הדבר הזה ואומרים לילד שלי או לכל ילד אחר שלא מגיע לו? זה בזיון, איפה נאמר כזה דבר?
אריאל צרויה: אתם פשוט פוגעים לנו במהלך החיים התקין שלנו.
אריאל צרויה: אנחנו נאבקים פה גם עם גידול הילד שלנו, אנחנו נאבקים פה גם בהתמודדות אתכם.
אריאל צרויה: על מה אני עוד צריך להתמודד פה?
אריאל צרויה: למה?
אריאל צרויה: האם אני צריך להתמודד אתכם?
אריאל צרויה: לא מספיק שדביר אוטיסט?
אריאל צרויה: זה לא מספיק?
אריאל צרויה: מספיק עם הדבר הזה! אתם פשוט הורגים אותנו כמשפחות! ואין שום התייחסות.
אריאל צרויה: אתם אפילו לא מסתכלים אלינו בעיניים, אתם שולחים אותנו לתיבת דואר מצ'וקמקת.
אריאל צרויה: אז אני יכול לומר לכם שאני מאד פוחד ממה שעומד לקרות לי בעוד חצי שנה.
אריאל צרויה: וכן, הדבר הזה שאני משלם 45 שקלים לטסט של הרכב שלי, שאמור לעלות 1,800 – כן, זה גם משהו שנורא עוזר לי כי אני מוציא 8,500 שקל כל חודש על טיפול בבן שלי כי המדינה לא עושה את זה, אז על מה אתם מדברים פה?
אריאל צרויה: מה אתם רוצים?
אריאל צרויה: יש בעיות חניה?
אריאל צרויה: תפתרו את הבעיות, זה לא אמור לבוא אלינו.
אריאל צרויה: אם יש בעיות שכסאות גלגלים לא מוצאים חניה אז תפתרו את זה, אבל האם זה צריך לבוא על חשבון הילד שלי?
אריאל צרויה: מאיפה החוצפה הזו?
אריאל צרויה: אני לא מבין את זה.
דוד אזולאי: אריאל, תודה.
הילל אביב: אני מראשון לציון, לי יש ילד בן שמונה וחצי בשם עמית אמיתי.
הילל אביב: היה לנו תו נכה עד לפני חצי שנה עד ספטמבר, מאז קיבלתי שמונה דחיות, אותה תשובה שכולם אמרו ואני לא רוצה לחזור עליה.
הילל אביב: הבן שלי צריך טיפולים פרה רפואיים, אני צריך להסיע אותו לפיזיותרפיה, לקלינאית תקשורת וכו', כל מה שסיפרו החבר'ה, ובנוסף, הבן שלי בתפקוד נמוך, הוא מתנייד בכבדות, הוא גם ילד כבד, הוא ילד ששוקל קרוב לששים קילו והוא בסך הכל בן שמונה וחצי, הילד הזה, כשאני מגיע אתו לכל מקום שלא יהיה, הוא יכול פתאום להשתטח באמצע חניה וזהו, הוא לא זז.
הילל אביב: אני צריך לעצור את המכוניות שלא ידרסו אותו חס וחלילה, ואם ידרסו אותו אז יגידו: האבא לא היה בסדר, הוא לא שמר על הילד, הוא לא רדף אחריו, הוא לא תפס אותו וכו'.
הילל אביב: הגענו לפה כדי למנוע אסונות ולא שיגידו: ההורים לא היו בסדר ולא מילאו את תפקידם וכו', כל זה בגלל פקידים שהחליטו לשנות דברים.
ט"א: שמישהו פה יעמוד, אם יקרה משהו לילדים שלנו אני אדאג לתבוע אותם לדין.
ט"א: אם לילד היחידי שלי יקרה משהו, הם ייתבעו לדין.
ט"א: מסמכים רפואיים שמראים, הם מנפנפים את המסמכים הרפואיים של רופאים מקצועיים שחתומים, נוירולוגית מחוזית חתמה על מסמכים רפואיים והם ייתבעו לדין.
ט"א: אני אדאג לזה, שהם ייתבעו לדין אם יקרה לילד היחידי שלי משהו.
ט"א: כאן ועכשיו אני אומר את זה.
ט"א: אם יקרה לו משהו.
דוד אזולאי: ט', יש לי בקשה, אני מבקש, אני מבין את צערך - - -
הילל אביב: משפט אחד לסיכום.
הילל אביב: כל מה ששמעתי.
דוד אזולאי: אני מבקש, אני יכול להמשיך פה את הדיון הזה עוד שעתיים, כולם ידברו אבל לא נגיע לפתרון.
דוד אזולאי: באנו לפה לירושלים מראשון, מטבריה כדי לפתור את הבעיה.
דוד אזולאי: אם אני לא אתן לפקידים ולנציגים שנמצאים כאן ממשרדי הממשלה השונים, אם לא ניתן להם להשיב אז נלך הביתה בלי תוצאות.
דוד אזולאי: לא לשלם כך באנו לכאן.
דוד אזולאי: אנא מכם, תעזרו לי, קצרו ומי שלא מוכרח לדבר שלא ידבר.
הילל אביב: לדעתי, פי מה שאני רואה פה הגדרה שונתה ונכה הוא רק מי שאין לו רגלים או שיושב על כסא גלגלים אבל לא, מי שנכה במוח הוא בהגדרה קשה הרבה יותר, הוא שקול לרכב ללא בלמים, זה רכב ללא בלמים, הוא פשוט יכול לרוץ לכביש ואין מי שיעצור אותו.
אוסנת אביב: אני רוצה להוסיף.
אוסנת אביב: קצר, ממש קצר.
אוסנת אביב: אשתו של הלל, אמא של אמיתי.
אוסנת אביב: שמונה ערעורים הגשנו, תראו, ללשכת השר, חבר'ה, הערעור שלי כבר פעמיים בלשכת השר, שר התחבורה, דנו בוועדה בתוך הלשכה, היו בהלם שלא אישרו לאמיתי תו נכה.
אוסנת אביב: קיבלתי כל הזמן תשובה: תראי שייאשרו.
אוסנת אביב: הגעתי, בין היתר, תוך כדי הפעילות שלי לדוברת משרד התחבורה, פניתי לעתון 'ראשון', במקום, פורסמה שם כתבה, ברשותכם אני רוצה לקרוא, זה בדיוק שניה.
אוסנת אביב: יש שם את התשובה שעונים לך.
דוד אזולאי: אני מבקש, רק את התגובה של הדוברת.
אוסנת אביב: "...
אוסנת אביב: בעקבות פנייתנו..." של העיתונאית "...
אוסנת אביב: נמסרה מדוברת משרד התחבורה בקשה לשלוח את ההפנייה פעם נוספת אולם לצערנו גם הפעם השאירו את התשובה שהתעדכנה: אין במסמכים הרפואיים שצירפת לבקשתך כדי לקבוע כי תנועתך בדרכים ללא התו עלולה לערער את מצבך הרפואי".
אוסנת אביב: בשיחה שקיימנו עם הדוברת, היא תירצה את הסירוב וטענה "כי אם ניעתר לבקשה כזאת אז כל אחד שיש לו ילד אוטיסט יבקש מאתנו תו נכה".
אריאל צרויה: אבל ממילא הוא צריך לבקש, זה כתוב.
אוסנת אביב: "מצר על הדרך בה בחר המשרד לטפל בענין".
אוסנת אביב: חבר'ה.
אוסנת אביב: אני פונה בכל לשון של בקשה.
אוסנת אביב: אנחנו כבר עייפים, לא קל לטפל בילד כזה, זה ילד שזקוק להשגחה מתמדת, זה ילד שמתפרץ לכביש, הוא זקוק לטיפול סיעודי ב a.d.l., בהאכלה, בהלבשה, בכל דבר שילד נורמאלי עושה, הוא ברמה קוגנטיבית של ילד בגיל שנה, זה לא יכול להיות שאנחנו, ההורים נתמודד גם עם סוגיה כזו, זה לא יכול להיות, זה לא יעלה על הדעת במדינה מתוקנת.
אוסנת אביב: גם מלשכת השר לא קיבלתי תשובה.
אוסנת אביב: שלחתי תגובה למשרד הרישוי, זה הדבר הכי חשוב, כי אני חייבת להגיד את זה.
אוסנת אביב: עייפתי מן הטרטורים והריצות.
אוסנת אביב: שלחתי קרובת משפחה שלי למשרד הרישוי פיזית להגיש בקשה.
אוסנת אביב: אתה יודע איזה תשובה היא אמרה לה?
אוסנת אביב: זה שכתוב פה: 1,3 ,1,5, 1,6, - כל הפניות שהיא פנתה פה זה רק אומר שזה כאילו רגע, רגע, לא משנה, לא משנה, זה סימנים שלה, רגע, רגע, כל הסימונים האלה, זה שהיא פנתה כל כך הרבה זה רק יידחה עוד ועוד את הבקשה.
דוד אזולאי: שלום, הייתי פה בוועדה, בפעם הקודמת שהתכנסנו פה ב 2010, אני אבא של שני, בת תשע, מרמת גן, יש לה "תסמונת טרֵאט", למי שלא יודע זו בעיה נוירולוגית שכוללת פיגור, אוטיזם ונכות גופנית כולל אפילפסיה לקינוח.
דוד אזולאי: בפעם הקודמת, עליתי עם דמעות בעיניים כמו שהרבה אנשים פה עושים ואמרתם: תטפלו ותעשו.
דוד אזולאי: עברו מאז שנתיים בערך ואני לא רואה שמשהו השתנה מאז.
דוד אזולאי: אני צריך כל שנתיים שלש להילחם בבירוקרטיה, ללכת עוד פעם, לפתוח לעצמי את הפצעים מחדש, לגשת את הניירות, ללכת עוד פעם לרופאים, להוציא עוד פעם את האישורים, לשלוח לכם עוד פעם את הכל מחדש, זו אנרגיה שהיא גם ככה חסרה, האנרגיה של כולנו פה היא גם ככה מוגבלת, יש לנו גם משפחה וגם ילדה שאנחנו צריכים להשקיע בה את הכל.
דוד אזולאי: אנחנו נשקיע בילדים שלנו את הכל, את הכסף, את הרגש, את הכל, רק אל תפריעו לנו בדבר הבסיסי, תנו לנו את התו נכה שנוכל להגיע – לא לקניון, לא להשתזף לים, לא לבריכה, אנחנו צריכים ללכת לטיפולים, לבתי חולים, הילדה שלי נפלה לא פעם, שברה את האף, שברה את האצבעות, זה לא מעניין אתכם?
דוד אזולאי: זה מוגדר גם במשפט "היפה" הזה שנאמר למטה - - -
דוברת: אבל למה?
דוברת: הרי היא מוגדרת בחוק.
ערן בן טובים: ברור שהיא מוגדרת בחוק, אבל יש את המשפט "היפה" הזה שאומרים שם: "זה לא מסכן את" וכו'.
ערן בן טובים: מקרה נוסף, ילדה בת חמש, ארבעה עשר קילו, נכה לפי הטפסים של משרד הבריאות, של ניידות, נכה, לא יכולה לזוז, לא ידים ולא רגלים והיא גם לא מדברת, כלום לא יכולה לעשות, קיבלה את המשפט היפה: "היותך בכביש לא מסכנת את בריאותך", עד כמה אפשר להיות אטומים?
משה רוטמן: שלום, אני בא כנציג של ארגון.
משה רוטמן: אני שמחתי לנסות ולטפל בפניה של ט', חשבתי שאלו בעיות של מקרים בודדים, אבל מסתבר שזו שיטה.
משה רוטמן: לא ברור לי, מבחינת משרד הרישוי, עם אותן ועדות שבוחנות את הבקשות, האם יושבים שם גורמים רפואיים שבכלל מבינים?
משה רוטמן: כי מי שמתעסק בגריאטריה, עם כל הכבוד, זה לא אפילפסיה.
משה רוטמן: אני בא ואומר, בלי להציע דרכי פתרון אבל, בכל מקום שיש החרגה אז אין בעיה, תענו תשובה שלילית אבל תזמינו את האדם שיגיד למה כן, לא בצורה גורפת לבטל את כולם.
משה רוטמן: פה ושם אולי יהיו כמה "קוצים", אז אנחנו נטפל בהם ונפטרנו.
משה רוטמן: זו הקריאה למשרד הרישוי, לבדוק פרטנית כל בקשה וכל ילד, באותם מקומות שלא רוצים לחדש.
אברהם יוסף סלומה: אני יושב ראש ארגון אנשי"ם, ארגון לאנשים עם שיתוק מוחין.
אברהם יוסף סלומה: אני בא בשמם של אלה שלא מסוגלים בכלל לדבר, אני בא בשמם של אלה שלא מסוגלים לצעוק ושאתם לא מקשיבים להם.
אברהם יוסף סלומה: אנחנו לא מדברים ברור בדרך כלל, רובנו סובלים מעוד לקות.
אברהם יוסף סלומה: בשעה אחת עשרה בלילה, קיבלתי טלפון מאמא אילנה אילוז, שיש לה בת נכה בת ארבע עשרה, אני מכיר אותה, מדובר בנכה קשה, c.p.
אברהם יוסף סלומה: בכסא גלגלים, אני בעצמי תרמתי לה כסא ממונע מן הכסף הפרטי שלי.
אברהם יוסף סלומה: למה הילדה הזאת לא קיבלה תו נכה כחול?
אברהם יוסף סלומה: הנה מספר פניה, פעמיים מקבלת את הדבר, כסא לא כסא, היא אומרת לי, אי אפשר ללכת אתה ממקום למקום, אי אפשר ללכת אתה לכל מקום, הילדה הזאת זקוקה לכסא גלגלים ותו נכה לכסא גלגלים, מדוע ילדה כזו שמוכרת ל, בטוח לאומי והכל, לא מגיע לה תו נכה כחול?
דוד אזולאי: תודה, אני מודה לך אדוני.
מיכל שיקרטוב: אני יועצת משפטית של עמותת נגישות ישראל.
מיכל שיקרטוב: לא הייתי משך כל הדיון, אז יכול להיות שהדברים נאמרו, לכן אעשה את זה בקצרה עם הפתרון שלדעתי צריך להיות.
מיכל שיקרטוב: ברור שהמנגנון במשרד הרישוי לקוי.
מיכל שיקרטוב: אין פרוטוקול, הפרוטוקול לא מסופק למבקשים, אני מצטרפת לדבריו של חברי שדיבר על מומחיות של רופא, שצריך להיות רופא שמתמחה בלקות שנבחנת על ידו.
מיכל שיקרטוב: מעבר לזה, הקריטריונים לא מפורסמים על ידי משרד הרישוי, הם נקבעו על ידם, על פי שיקול דעתם ואינם מפורסמים.
מיכל שיקרטוב: לגבי קביעת הקריטריונים צריכה להיות רוויזיה רצינית, אני יודעת שמשרד התחבורה מנסה לקדם רוויזיה מזה חמש שנים אבל הדבר הזה לא זז.
מיכל שיקרטוב: לא ברור לי למה היועצת המשפטית של משרד התחבורה לא נמצאת כאן כי היא יכולה לתת כאן תשובות אמיתיות ולקדם את הנושא.
מיכל שיקרטוב: לגבי הענין של "רק כסאות גלגלים יכולים לקבל תג נכה" אנחנו נקדים לזה - - -
דוד אזולאי: לא, זה לא הנושא.
מיכל שיקרטוב: אבל זו מגבלת ניידות.
דוד אזולאי: זה לא הנושא לדיון, סליחה.
דוד אזולאי: זיו, משפט סיום בבקשה.
זיו מגור: אדוני, הסיבה שביקשתי את קיום הדיון היא שהחל מספטמבר והזכירו כאן את ספטמבר האחרון, יש עלייה דרמטית של מאות אחוזים במספר בקשות לילדים, בקשות של משפחות של ילדים עם אוטיזם, שנשללו, לא כאלה חדשים אלא כאלה שבעבר היה להם והיום נשללו, כלומר, הנחת המוצא הצינית היא שהם הבריאו.
זיו מגור: הדבר השני, כדי לא לבוא רק עם הנתונים האלה, עשיתי בדיקה של שנה קודמת וחצי שנה קודמת, כדי לראות את אותה התקופה שנה קודם וחצי שנה קודם, העלייה היא דרמטית ויש פה החמרה - - -
דוד אזולאי: במה?
זיו מגור: בכמות הסירובים והשלילות של אנשים שבעבר נתנו להם.
זיו מגור: את הטבלה עצמה עם כל השמות, העברתי לוועדה עוד קודם.
זיו מגור: ברור לי שזו מדיניות ואני רוצה להגיד שהמדיניות הזו עם כל הסיפורים האישיים שהורים הציגו הרבה יותר טוב מה שאני יכול כמובן, נמצאת גם במסמך המ.מ.מ.
זיו מגור: שאסף כתב, בעמוד 3, יש התייחסות, כדי להראות עד כמה, אם המצב לא ישתנה, המאבק אבוד והם נדונו לשלילה אחת אחר השניה.
זיו מגור: זו התייחסות של פרופ' ריבק, שהוא מנהל המכון הרפואי לבטיחות בדרכים של משרד הבריאות, שמעידה, העמדה שלו מעידה על אי הבנה של הלקות ועל הסכנה שנגרמת פה ואני מצטט ואסיים: "ילדים אוטיסטים שייכים לקבוצה של הפרעות בגדילה, בהתפתחות, הפרעות של קשב וריכוז וכן הלאה.
זיו מגור: לא מדובר בנכות פיזית אלא בבעיה נפשית פסיכולוגית".
זיו מגור: אני אעצור פה, זו אי הבנה מוחלטת של הלקות.
זיו מגור: רק עצם הדברים האלה שזה בעיה נפשית.
זיו מגור: "לילדים האלה אין בעיית ניידות והם מסוגלים ללכת על הרגליים.
זיו מגור: הקושי בהשתלטות עליהם איננו שונה בהכרח מהותית מכל ילד עם הפרעת התנהגות או הפרעת קשב וריכוז, או מילדים בריאים - - - "
אבנר עורקבי: הוא לא פרופסור.
אריאל צרויה: הייתם הולכים ל google - - -
זיו מגור: רגע, תנו לי לסיים "התיחסות להליכה על בסיס הפרעות בהליכה יחד עם זאת, וזה 'על הדרך', ברור כי כל מקרה צריך להיבחן לגופו".
זיו מגור: אם זו העמדה של יושב ראש הוועדה שקבעה את הקריטריונים אז כל בקשה שהיתה החל מספטמבר, שאז ככל הידוע לי חלה החמרה – נידונה לכשלון בגלל אי הבנה של הלקות הזו, הבלתי נראית.
דוד אזולאי: רבותי, יושבים כאן נציגים של משרד התחבורה, נציגים של משרד הבריאות, בטוח לאומי, אני אבקש לשמוע את ההתייחסות.
דוד אזולאי: שמענו כאן דברים מאד מאד קשים.
אריאל צרויה: אפשר לבקש שיגידו לנו איך להגיע אליהם בהמשך, לא בתיבות דואר?
אבנר עורקבי: רגע, אני מבקש שאף אחד לא יפריע להם.
אבנר עורקבי: תנו להם לדבר עד הסוף, אל תיכנסו לדברים שלהם.
אבנר עורקבי: תשמעו אותם עד הסוף.
דוד אזולאי: רבותי, שמענו פה דברים מאד קשים.
דוד אזולאי: ראשית אני מודה ומעריך את ההורים שעזבו את מקום עבודתם והטריחו את עצמם לפה, אני יודע מה זה לעזוב יום עבודה, לעזוב משפחה בבית, לבוא לפה ולהגיד את הדברים ולכן השתדלתי לשמוע את הדברים בקשב רב גם אם הם חזרו על עצמם, הכל תוך כוונה שאלה שנמצאים אתנו גם הם ישמעו.
דוד אזולאי: לפעמים יושבים אנשים ממרומי האולימפוס ולא תמיד הם נוחתים במקום הנכון אז כדאי שישמעו את הדברים, שלא יהיה פה ספק לאף אחד.
דוד אזולאי: עדיין לא שמעתי את נציגי משרדי הממשלה, נשמע אותם ושיהיה ברור: הדיון הזה התחיל היום, ואני לא מתכוון לסיים אותו.
דוד אזולאי: בדיון הבא תצטרכו לתת פתרונות ותשובות.
דוד אזולאי: הוועדה לא תעבור לסדר היום.
דוד אזולאי: נשמעו טענות קשות ביותר.
דוד אזולאי: לא אגזים אם אומר שזה אפילו גובל כמעט בהתעללות באותם ילדים ומשפחות שזקוקים לתג החניה הזה.
דוד אזולאי: אני מבקש קודם כל לדעת האם, היום, בשביל להפיק תו חניה, אם זה ממשרד התחבורה ומשרד הרישוי או שישנה חברה שהיא מספקת את אותם תגי חניה?
עוזי יצחקי: אני אסביר את זה, אני אחראי.
דוד אזולאי: אייל צדוק, נציג החברה, כמה זמן אתם נותנים את השירות הזה?
אייל צדוק: מיוני 2011.
דוד אזולאי: מיוני 2011 אתם מספקים את השירות הזה, מטעם מי אתם עושים את זה?
אייל צדוק: משרד התחבורה.
דוד אזולאי: אתם זכיינים?
אייל צדוק: לא זכיינים.
דוד אזולאי: מספקים את השירות הזה.
דוד אזולאי: הבנתי ממך, שמיוני 2011 אתם בעצם זכיינים.
אייל צדוק: לא זכיינים, נותנים שירות.
דוד אזולאי: שירות של משרד התחבורה?
אייל צדוק: נותנים שירות למשרד התחבורה, לבדוק את הבקשות ואת הטפסים הרפואיים.
אייל צדוק: יש לנו ששה רופאים.
דוד אזולאי: הם יושבים ובודקים?
אברהם יוסף סלומה: האם אתה רופא?
דוד אזולאי: אל תעזרו לי, אני מבקש.
אייל צדוק: אני לא רופא, אני לא מתיימר להיות רופא, אני רק חייב להגיד משפט, על מה שחבר הכנסת אורי מקלב אמר בהתחלה, אנחנו לא מקבלים עוד כסף עבור ערעורים או עבור בקשת נוספות, למרות שמגיעות הרבה מאד בקשות.
אייל צדוק: מוטב היה שלא היית אומר את זה, זה היה מאד מעליב.
דוד אזולאי: אדרבה, תכחיש את הדברים.
דוד אזולאי: נאמרו דברים, בשביל זה אתה פה, בשביל זה קיבלת רשות דיבור כדי להגיד את הדברים.
דוד אזולאי: לא נשאיר דברים בחלל ריק.
אורי מקלב: אני נמצא פה, כדי להביא את הדברים שלי.
אורי מקלב: אנחנו נשמע בדיוק איך אתה מסביר עלייה דרמטית בדחיות, תסביר את זה.
אייל צדוק: עוזי, האם אתה רוצה שאני אסביר את זה?
דוד אזולאי: כן, אני מבקש ממך.
דוד אזולאי: עם כל הכבוד, בוא, אתם הרי עוסקים בזה ביומיום.
אייל צדוק: ביוני 2011, התחלנו לבצע את הפעילות עבור המשרד, אנחנו עובדים לפי 'סט' של הוראות והנחיות שהכין המשרד, בהתייעצות עם המכון הרפואי לבטיחות בדרכים (מרב"ד).
דוד אזולאי: האם יש קריטריונים?
אייל צדוק: יש קריטריונים מאד ברורים.
דוד אזולאי: האם יש רופאים, יש ועדה?
אייל צדוק: יש הכל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איזה רופאים אלה?
אייל צדוק: רופאים מרמה של מנהל מחלקה - - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מאיזה תחום?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: פסיכיאטריה?
אייל צדוק: לא, יש רופאים נוירולוגים או תעסוקתיים או אורתופדיים.
אייל צדוק: שניה, אם מפריעים לי אז - - -
דוד אזולאי: רבותי, אני מאד מבקש, האנשים האלה ישבו פה שעה וחצי ושמעו אתכם בקשב רב, לא הפריעו לאף אחד אז אני מבקש שגם אתם תתאזרו בסבלנות ולא להפריע.
דוד אזולאי: מה שמותר לחבר כנסת לכם אסור.
אייל צדוק: אין לי בעיה.
דוד אזולאי: לא, לחברי כנסת מותר לשאול, מותר להם להתערב, לכם לא.
אייל צדוק: בכל אופן, אין הנחיה לגבי סוגי הרופאים, מצאנו רופאים במכרז, רופאים מקצועיים עם נסיון מסוים והם אלה שנותנים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איזה?
אייל צדוק: רופאים שלהם מעל ארבע שנות נסיון.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: באיזה תחום?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם ילד אוטיסט מבקש תו נכה, איזה מקצועיות?
אייל צדוק: אלו היו הדרישות במשרד.
אייל צדוק: הרופאים שלנו מנוסים הרבה יותר, כמו שאמרתי, יש מנהל מחלקה, סגן מנהל מחלקה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל לא באותו תחום שאנחנו - - -
אייל צדוק: לא, לא באותו תחום, גבירתי, לא.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז איך הוא יכול להבין, אם ילד אוטיסט צריך שמישהו יסחב אותו ביד - - -
אייל צדוק: גבירתי, הקריטריונים הם לא קריטריונים רפואיים, שבודקים אם הוא חולה במחלה או לא חולה בה, תהליך העבודה הוא כזה שמשרד הרישוי מבקש מן ההורים להגיש רשימה של טפסים, בטפסים מוגדרת המחלה והרופא נדרש לציין מהם פרטי המחלה ומהם המסמכים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה הוא יודע על מה המחלה?
אייל צדוק: גבירתי חברת הכנסת, לכבוד לי לדבר אתך ולא היתה לי שום כוונה להמעיט בערכך, בשום אופן.
אייל צדוק: בכל אופן, הרופא בחוות הדעת אמור להתייחס לשאלה, האם יש בעיה של מוגבלות כן או לא – לפי זה אנחנו פועלים.
אייל צדוק: זה כל.
דוד אזולאי: אחרי שקבעתם שהוא לא זכאי על פי הקריטריונים שאתם קבעתם - - -
אייל צדוק: לא אנחנו, אדוני, קבעה ועדה חיצונית של המשרד, זה הוכתב לנו.
דוד אזולאי: השאלה שאני שואל היא, האם אחרי שהשבתם תשובה שלילית, תשובה לקונית - - -
אייל צדוק: אנחנו משיבים תשובה מסויימת למשרד - - -
דוד אזולאי: התשובה היא לקונית.
דוד אזולאי: לפי האינפורמציה שיש בידי.
ט"א: לא, לא, שקיים לילד קושי בהליכה - - -
דוד אזולאי: ט'.
ט"א: לפי החוק של משרד התחבורה, נכות של מעל 60% - - -
דוד אזולאי: ט'!
ט"א: עד 60% לפי בטוח לאומי, מה מקביל למה?
ט"א: חוק של בטוח לאומי - - -
אבנר עורקבי: אתה הורס לנו את הדיון.
דוד אזולאי: אבנר, ט'.
ט"א: שיענה לי תשובה! לא יעזור בית דין.
אייל צדוק: נתן לך תשובה.
אבנר עורקבי: אתה הורס את הדיון!
ט"א: הילד שלי - אם יקרה לו משהו - - -
דוד אזולאי: ט', תקשיב רגע, אני לא רוצה להוציא אותך מן הדיון, אני שומר על איפוק ואני לא אוציא אותך מן הדיון, אתה באת היום כדי לקבל פתרון אבל בדרך שאתה מתנהל לא יהיה פתרון היום.
דוד אזולאי: האם שמעת אותי?
דוד אזולאי: אני מבקש ממך להירגע, אתה יכול לצאת לחמש דקות, תתאוורר, תחזור פנימה, בדרך הזאת לא נשיג שום דבר.
דוד אזולאי: דיברת ונתתי לך באורך רוח לדבר כמה שרצית, אל תפריע לדיון, אל תאלץ אותי להפעיל סדרנים נגדך שיוציאו אותך החוצה.
דוד אזולאי: אני שואל, אנשים קיבלו תשובות לקוניות - - -
אייל צדוק: אדוני, אני לא עונה את התשובות האלו, אני לא פונה אל האנשים, אני עונה למשרד, המשרד מבצע את התהליך שלו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה הקריטריון לקבל תו חניה?
אורי מקלב: האם אתה נותן למשרד תשובה אחרת?
אורי מקלב: האם אחרי שאתם יושבים ויש המלצות ויש מסקנות אתם נותנים תשובה מקצועית למשרד?
אייל צדוק: יש טופס שעליו אנחנו משיבים את התשובה שלנו, על פי סט קריטריונים שנקבע - -
אייל צדוק: הקריטריונים מונחים פה לפנייך גבירתי, לנו יש כמובן - - -
אריאל צרויה: אז למה אתם מסרבים לאוטיזם?
אריאל צרויה: הרי כתוב 'אוטיזם'.
דובר: זה בנספח 2.
אייל צדוק: הנייר הזה הוא לא מה שמונח לפנינו, לנו יש נייר אחר, לא אשווה אותו כרגע, לנו יש נייר שהוא חתום ומאושר על ידי המשרד, אתו התחלנו לעבוד ולפיו אנחנו פועלים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לעזור.
דוד אזולאי: אחרי ששמענו את התשובה ואני מבין שהתשובה היא לא לאזרח הפונה אלא למשרד התחבורה.
דוד אזולאי: האם ניתנת אפשרות לאזרח שפנה אליכם לערער על ההחלטה?
אייל צדוק: אני לא יודע לענות לך.
אורי מקלב: למה אתה צריך ששה רופאים?
אייל צדוק: סליחה?
אורי מקלב: אם אני מבין, לפי איך שהצגת את התמונה, אתה בסך הכל עושה מעשה טכני, אתה אוסף את המסמכים ופונה אל הרופא.
אורי מקלב: אולי מי שלא רופא לא יודע לקרוא לועזית, או מונחים רפואיים, אבל הרופא בסך הכל לוקח את ההגדרה שבמסמכים – כך אני מבין את זה, מסתכל ובודק, בשביל מה צריך ששה רופאים?
אורי מקלב: הרי לא צריך אפילו רופא, צריך אחות אחת שיודעת.
אורי מקלב: תסביר לי מה אתם עושים, הרי לפי איך שאתה מציג את הענין, בעצם אין דיון בבקשה, אלא יש איזה מעשה טכני בעלמא- - -
דוד אזולאי: סליחה, אני מבקש מן הסדרנים, תודה רבה, לא צריכים להיות פה כולם.
אורי מקלב: הדיון מעניין אותם.
דוד אזולאי: אם מעניין אתכם זה משהו אחר.
דוד אזולאי: אבל לא בתפקיד.
דוד אזולאי: זה יוצר תחושה לא טובה ואני מבקש, תודה רבה.
דוד אזולאי: אפשר להישאר אבל לא סתם כי זה יוצר תחושה מסויימת.
אורי מקלב: יש כאן אחיזת עיניים, אדוני יושב הראש, אין כאן שום ועדה, יש כאן מישהו טכני שיודע לקרוא מונחים רפואיים, ומנסה, כפי שאמרו חבריי, כן מכיר את המקצוע, לא מכיר את המקצוע, לא משנה, מנסה לשבץ, אני הייתי נותן לך מישהו פרה רפואי, אחות שיודעת, מה אתם יכולים לדון בבקשה שנייה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חבר הכנסת אורי מקלב אמר את מה שאני רציתי לשאול.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם יש קריטריונים ברורים אז על מה אנחנו דנים?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם כתוב - - -
אייל צדוק: אני אתן לך דוגמה, גבירתי.
אייל צדוק: לפעמים הרופא חותם משהו כמו "אנחנו סבורים" – וזה לאו דווקא במקרים הקשים - - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רופא שלך או רופא שלהם?
אייל צדוק: רופא שלהם, הוא מציין, "נדרש" הוא כותב הסטוריה רפואית כמו "עבר תאונת דרכים" או לא משנה מה, הוא לא מציין מה הקושי, לא מציין מה הבעיה, לא מציין שום אירוע שבגינו אתה מבין – ועוד פעם, לא אני, אלא הרופא, לא מזהה את הקושי, כפי שהוגדר, כי יש הגדרות מקיפות בהוראות שקיבלנו ובסוף הוא כותב: "אני סבור שייתכן והוא", "אני סבור שאולי"
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה אתה רוצה שיהיה כתוב?
אייל צדוק: אני צריך שהוא יתעכב על הבעיה שלו - - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רגע, מה אתה רוצה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: להפוך את הרופא שבודק את אותו הילד, להפוך אותו למשרד התחבורה שיכתוב "נא לתת לו תו חניה"?
אייל צדוק: לא גבירתי, שיכתוב מהי ההסטוריה הרפואית, מהן המגבלות שלו ובסוף לסכם מהי ההמלצה שלו.
עוזי יצחקי: אני אשיב.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, לא, לא, רגע, שניה, אני רוצה לשאול אותך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעצם, אתה רוצה להעביר את האחריות של חלוקת תווי חניה, לרופא המטפל בילד - - -
אייל צדוק: גבירתי, זה לא אני רוצה, זו ההנחיה של המשרד.
אייל צדוק: אני לא הכתובת הנכונה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה כרגע הכתובת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בוא נניח והרופא באמת לא כתב המלצה, אז מה קורה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האם אתה כותב את מכתב או שאותו רופא מומחה עם ארבע שנות נסיון, שיושב אצלך, למה שהוא, סתם דוגמה, לא יתקשר לרופא ששלח ולהגיד: "לא הבנתי, מה אתה אומר?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: " איפה הקשר בין הרופאים?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מבינה, אני מבקשת ממך לעשות ממש סימולציה, כרגע, של בקשה כזו, של נותן תו חניה.
אייל צדוק: מקרים שבהם אין תו חניה, או שמנמקים, אם חסר חומר אז מבקשים השלמה, אנחנו פונים אל המשרד שמבקש השלמה ואנחנו מקבלים אותה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: סליחה אדוני, אתה מכיר אותי, אני מתפרעת קצת, הסדרנים עמדו לא בגללם אלא בגללי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להבין, תרשה לי.
אייל צדוק: בבקשה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה מבין שכל הקטע הזה, תסלח לי, - - -
אייל צדוק: הענין לא נעוץ בי, מי שיושב שם הוא מכתיב.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שניה, עוד מעט, הוא מסכן, כבר הפלת עליו הכל.
אייל צדוק: לא הפלתי עליו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הוא מרוויח כסף, מה- - -
אייל צדוק: המושג 'מרויח כסף' הוא מאד מעליב, הוא לא במקום, אדוני יו"ר הוועדה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: סליחה רגע, לקבל תשובה לקונית זה מעליב הרבה יותר מאשר זה העליב אותך, אז אני רוצה להסביר.
אורי מקלב: האם אתה לא מקבל כסף פֶּר תיק?
אורי מקלב: סליחה, אדוני יושב הראש, הוא חזר על זה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נניח שחסר איזשהו דף - - -
אייל צדוק: אנחנו לא מסרבים, אנחנו מבקשים השלמה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מן הרגע שביקשת השלמה ועד הרגע שקיבלת, כמה זמן עובר לבקשה שנייה?
אייל צדוק: אנחנו עונים לכל בקשה שמגיעה אלינו תוך שלושה ימים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שלחת אליו, הוא צריך לחזור, כמה זמן לוקח התהליך הזה?
אייל צדוק: תלוי במשרד, גבירתי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שזה יכול לקחת חודש, חודשיים.
אייל צדוק: תלוי במשרד גבירתי.
חיים ויסברג: שכחת את האפס בסוף, שלושים יום, שלושה חודשים.
אורי מקלב: אדוני, להמשיך - - -