GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אזולאי: לגבי הנושא של השפות, עלתה פה בעיה של שפות, גם ערבית, גם רוסית ואמהרית, אני מניח שהשב"ס לא יוכל לתת מענה מיידי כרגע בנושא הזה אבל, יצטרכו לפחות להתחיל להציף את הבעיה הזו כדי שבבוא היום יוכלו לתת מענה.
דוד אזולאי: אם לא יציפו את הבעיה הזו אז לעולם לא יהיה פתרון, לעולם לא, אז צריך להתחיל עם זה.
דוד אזולאי: גם לגבי מוגבלים בשכלם, זה נושא שעלה פה "על קצה המזלג" אבל הועדה הוז מטפלת בהרבה נושאים הקשורים לאנשים שהם מוגבלים, לכן אני מעלה את הנושא, אני מבקש שגם בנושא הזה תמצאו, תחשבו לפחות, תתחילו, אם לא חושבים על זה, אם לא מתחילים, אם לא מציפים את הבעיה אז לעולם לא נגיע לפתרון.
דוד אזולאי: תהיה כאן פניה לשב"ס לפיה אסיר שהתחיל בהליך טיפולי מן הראוי שלא יפסיק את ההליך באמצע הדרך.
דוד אזולאי: שמענו פה על דוגמה של אסיר, אחד מרבים, שמכל מיני סיבות מפסיקים את הטיפול שלו באמצע אז אל"ף, אני גם דואג למערכת של השב"ס, זו השקעה שיורדת לטמיון, מכל מיני סיבות, אנשים יודעים שאסיר עומד לשבת איקס שנים, אז צריך לתת לו את הטיפול הזה ולא להפסיק את הטיפול באמצע.
דוד אזולאי: לאפשר הכנסת מטפלים פרטיים לתוך השב"ס וליצור קריטריונים שוויוניים ושקופים כדי לאפשר טיפול בתוך השב"ס ובכך למנוע מצב שבו אסירים עברייני מין משתחררים ללא טיפול.
דוד אזולאי: שוב, אולי כאן אני דורש משהו חדשני אבל ראה, אם השב"ס מסוגל להתמודד עם הבעיה אז אני מודיע לך, אני נגד הכנסת גורמים פרטיים אבל אם השב"ס אומר: אני לא מסוגל, אני לא יכול - - -
יוסי גובר: הוא לא אמר את זה.
דוד אזולאי: העובדות מדברות בעד עצמן.
דוד אזולאי: כאשר מדובר על מטפלים - - -
רחלה הראל: טיפול פרטי ממילא מוקנה על פי דין, לאדם יש זכות לחוות דעת שניה.
יוסי גובר: להבדיל בין חוות דעת, לבין טיפול.
רחלה הראל: אם אתה לא נותן טיפול תאפשר לבן אדם לפחות לקנות, לפחות - - -
דוד אזולאי: לכן אמרתי, לכן אמרתי, אני רוצה שיהיו קריטריונים שוויוניים, שזה יהיה שקוף, שזה יהיה באמצעות השב"ס ולא שכל אחד יבוא באופן פרטי, כי אם אתה עושה זה ממוסד אז זה מקבל צורה אחרת - - -
יוסי גובר: זה רק למי שיש כסף, מי שאין לו כסף לשלם לא יכול לקחת אז איפה שוויוניות?
אלי פוקסברומר: הסנגוריה הציבורית תעזור.
דוד אזולאי: כרגע, אתם דוחים את זה על הסף.
יוסי גובר: לא דוחים.
דוד אזולאי: יש לבדוק את הנושא, אני חושב שמן הראוי - - -
יוסי גובר: עם חוות דעת פרטית אין בעיה, אבל טיפול ארוך טווח - - -
דוד אזולאי: אול תסביר לי מה ההבדל בין חוות דעת לבין טיפול פרטי שהשב"ס לא תמיד יכול לתת אותו.
יוסי גובר: תהיה אי שוויוניות כי לא לכל אחד יהיה כסף כדי לשלם על הטיפול הזה.
דוד אזולאי: אני לא יודע, מאיפה אתה יודע?
יוסי גובר: אני בטוח.
דנה קייזר: אבל יוסי האם זה בסדר שבכל שאר הדברים זה כך?
דנה קייזר: ואני לא בעד זה, אני אומַר את זה, אני באה מן המיגזר הציבורי ואני לא בעד זה אבל אני כן יכולה להגיד לך, יוסי, כאמא לילד עם צרכים מיוחדים, שאני נדרשת לטיפולים פרטיים כי אני לא עומדת במבחני הכנסה ואני צריכה להרוויח סכום שהוא פי שתיים מן המשכורת הממוצעת במשק כדי לממן לילד את מה שהוא צריך כי הרווחה לא מוצאת אותי מתאימה.
דנה קייזר: האם אז זה בסדר?
דנה קייזר: האם בכל תחום אחר זה בסדר ובתחום הזה לא?
דנה קייזר: האם מישהו יגיש נגדי תלונה על זה שאני לוקחת אותו לקלינאית תקשורת פרטית כי בקופת חולים אומרים לי שאני לא זכאית?
רחלה הראל: זה לא דומה.
דנה קייזר: זה מאד דומה, גם משפחה שרוצה לרכוש טיפול מיטבי - - -
דוד אזולאי: יוסי אני מציע לך, יוסי, חבל שלא השתתפת אתנו בדיון שהיה כאן בוועדה בנושא של אותם ילדים שהם בעלי מוגבלות קשה ושהמדינה לא מממנת עבורם וההורים – אני לא יודעתי שאת אמא לילד כזה - - -
דנה קייזר: נעדרתי מן הדיון ההוא מסיבות אישיות, התכוונתי להגיע אליו.
דוד אזולאי: היה פה דיון והיית צריך לשמוע את אותם אנשים שבאו והוציאו מכיסם הפרטי - - - רבותי, בואו נבהיר דברים.
דוד אזולאי: לא ביקשתי לשחרר את האסיר, לא ביקשתי לתת לו פריבילגיה מיוחדת אלא בתוך המערכת של השב"ס, בפיקוח של השב"ס, עם אפשרות שהשב"ס יצור איזושהי אחידות שגם מי שרוצה ולא יכול יוכל וכולם יכולים.
דוד אזולאי: ברגע שזה נתון תחת שליטה ופיקוח של השב"ס אז אפשר.
דוד אזולאי: אם אתה אומר לתת גורם פרטי לכל אחד אז אני מתנגד לזה כי בסופו של דבר אחננו יודעים מי יכול לעמוד בזה מי לא יכול לעמוד בזה אבל אם השב"ס יפקח על זה והוא יקבע קריטריונים, יקבע מחירים, יוציא מכרזים והדברים יהיו אחידים לכולם, האמן לי שבסופו של דבר אותו עבריין מין, גם אם אין לו - ירצה לטפל את הטיפול ויוכל.
יוסי גובר: זה יפתח פתח למניפולציות מצד האסירים, יש גם סיבות בטחוניות שצריך לדון בהן, אני סבור - - -
רחלה אראל: הכל בטחוני בשב"ס.
דוד אזולאי: יוסי, יש לי הצעה בשבילך, כל מה שאתה אומר זה נכון, יש פה בעיות קשות שעלולות להיכנס לתוך התחום הזה ואני מוכן לקבל את זה אז בבקשה, קחו אתם בשב"ס, תתמודדו עם זה, תתנו מענה.
יוסי גובר: אין שום בעיה.
יוסי גובר: אבל יש גם טענות תקציביות שצריכים אותן - - -
רחלה אראל: אבל כל התקציב שלכם, הולך להפיכת מתקני הכלאה למין כספת.
רחלה אראל: במקום שיקום וטיפול זה הולך על הפיכת מתקני כליאה עם בטחון קל לבטחון בינוני, במעשיהו יש כבר סוללות של - - -
איילת לוי: לא נקיים עכשיו דיון על מתקני כליאה.
רחלה אראל: אבל אם אתם אומרים למנוע מענה פרטי זה אומר שאתם יכולים לתת את המענה - - -
איילת לוי: להפוך את השירות הציבורי לשירות פרטי זה הכי קל.
אלי פוקסברומר: כדי להתייחס להתניה של השליש.
דוד אזולאי: לא, אני לא רוצה, אני רוצה להמשיך את הסיכום שלי.
דוד אזולאי: השב"ס צריך לקבל את העצה ברוח טובה ועם לב פתוח כי בסך הכל לא באים כאן להיכנס לנהלים של השב"ס ואדוני, רק להביא לידיעתך, עבדך הנאמן היה חבר כנסת יחיד שנאבק נגד הפרטת השב"ס, רק לידיעתך, אז אני האחרון שאפשר לחשוד בו שמעוניין להכניס גורמים פרטיים לתוך המערכת הציבורית וכדאי שתקח את זה לתשומת לבך.
דוד אזולאי: לא הייתי מזכיר את זה אבל היות והדברים נאמרו אז כדאי שתדע את זה.
יוסי גובר: חס וחלילה, לא הטלתי דופי בך.
יוסי גובר: אני רק אומר שלהכניס גורמים פרטים, היות וזה בא מכיוון אחר, בהקצאת תקציבים ובהקצאת תקנים - - -
דוד אזולאי: "בתוך עמי אני יושבת".
דוד אזולאי: אתמול, כדי להשיג שמונה עשר מליון למפעל פרי גליל, היו צריכים להפעיל חוק.
יוסי גובר: ברור לכולם שטיפול פרטי לא יהיה לכולם, הוא יהיה רק למי שיוכל לשלם אותו.
דוד אזולאי: אני לא יודע, אני לא בטוח, יוסי, אני מעריך מאד את העמדה שלך ואת ההגנה שלך על שב"ס וזה בסדר אבל אני רוצה שתזכור דבר אחד ותעביר את זה גם לגורמים עליך.
דוד אזולאי: זו האמירה.
דוד אזולאי: יושבים פה אנשים מכובדים, יושבים פה אנשים שהם מביני ענין, יותר ממני, אני מודה, יותר ממני, יושבים פה אנשים שמכירים את הנושא לפניי ולפנים.
דוד אזולאי: הם באים עם הצעה כזאת ומציעים אותה אז צריך קודם כל לא לדחות אותה.
דוד אזולאי: תבדקו אתה, אחרי שתבדקו אותה תמיד תוכלו להגיד:
דוד אזולאי: בדקנו ומסיבות איקס, ווי, זד אנחנו לא יכולים לקבל את זה.
איילת לוי: עם כל הכבוד, זו הצעה של הגורמים הפרטיים, זו לא הצעה של משרדי הממשלה.
איילת לוי: הצעה של בעלי אינטרס - - -
דוד אזולאי: ראי, אני מודה שזו פעם ראשונה שאני שומע את זה, זה מצא חן בעיניי ואני מוכן להפנות את זה לשב"ס, שהשב"ס יבדוק את זה.
דוד אזולאי: הועדה פונה לשב"ס למצוא את הדרך ואת המסגרת הראויה לטיפול בעברייני מין בתוך המסגרת החרדית ההולמת בתנאי השב"ס.
דוד אזולאי: רבותי, אני מודה לכם, שיהיה לנו יום טוב, הישיבה נעולה.
דוד אזולאי: אני פותח את ישיבת הוועדה לפניות הציבור בעניין חניוני בתי חולים עבור מבקרים מקרבה ראשונה, שמאושפזים תקופה ממושכת – יישום הנוהל בבתי חולים בארץ.
דוד אזולאי: דבר ראשון אני מבקש להתנצל על האיחור, אבל בהתחשב בעובדה שעד חמישה לשתיים היינו פה בדיון קודם, ופשוט לכמה דקות ואנחנו חוזרים לעבודה.
דוד אזולאי: הנושא הזה כבר נדון בוועדה בשנת 2010 פעמיים, היו שני דיונים, ובאפריל 2011 היה דיון ואין ספק שיש איזה שהוא שיפור.
דוד אזולאי: אבל יחד עם זה היו דברים שנקבעו כאן בוועדה, ולצערי הרב אינם מיושמים.
דוד אזולאי: אחד הדברים שנקבעו כאן בוועדה זה שכשיש אשפוז של קרוב משפחה במשך חודש שלם, אז הוא יצטרך לקבל אישור כניסה חופשית ולא יצטרך לעבור את כל אותו תהליך, ואז ניתנה איזו שהיא פרשנות, תסלחו לי, קצת מעוותת, בנושא הזה וקבעו שאוקי, אם הוא עבר ממחלקה למחלקה, אז זה בעצם לא נחשב, ואז או שהוא צריך לטייל בין כל המחלקות שהחולה היה מאושפז, ולהביא ועל סמך זה.
דוד אזולאי: אני חושב שבעניין הזה אין צורך לטרטר את בן המשפחה.
דוד אזולאי: גם ככה סובלים מספיק ולא צריך להוסיף לסבלם.
דוד אזולאי: יש מערכת ממוחשבת בבית חולים, ואפשר בנקישה אחת לדעת אם האיש הזה השתחרר יותר מחודש או פחות מחודש ימיים ובכך פותרים את הבעיה.
דוד אזולאי: דבר נוסף שאני גיליתי גם כן זה שאין שום שילוט שמעיר את תשומת ליבם של האזרחים שמגיעים לבית החולים, שהם זכאים.
דוד אזולאי: שירות פשוט שמבהיר את העניין.
מיכאל דור: כבודו יגיד לנו בית חולים אחד שאין בו שילוט – יטופל מידית.
דוד אזולאי: תקבל תשובה גם על כך, אדוני.
דוד אזולאי: אני מקווה שאני טועה בעניין הזה.
דוד אזולאי: אם אני טועה, אני בוודאי אשמח להגיד שאני טעיתי.
דוד אזולאי: מיד אנחנו נבדוק את זה.
דוד אזולאי: אני חושב שאלה הדברים.
דוד אזולאי: יש פה גם אנשים שפנו אלינו בעניין הזה, ואני אבקש קודם לשמוע אותם ואחר כך אני אבקש את התייחסות הגורמים הרלבנטיים.
דוד אזולאי: מי פנה אלינו?
שלומית אבינח: כל היזמה לדיון הייתה מיעקב חנינה שבתו הייתה מאושפזת תינוקת.
שלומית אבינח: עכשיו היא כבר יותר גדולה, אבל הוא היה יוזם הרעיון.
יעקב חנינה: אני מודה שוב לוועדה שבאמת מקדמת את הדברים לציבור, לכל אזרח ואזרח בפרט.
יעקב חנינה: הסיפור שלי הוא בסך הכל מאפיין משהו שהציבור סובל, ואני פשוט החלטתי לפנות לוועדה מניסיון קודם שאני יודע שהוועדה כן הצליחה לטפל.
יעקב חנינה: אכן אני יודע שהרבה פונים אלי והרבה אומרים לי תשמע, זה מצוין, אבל אין לנו מספיק שילוט.
יעקב חנינה: אנחנו רואים את הכל, אנחנו יודעים, זה היה בתקשורת, חניות, אבל הלכה למעשה בשטח לא נמצא שום שילוט.
יעקב חנינה: דבר שני ---
מיכאל דור: פשוט מה שאתה אומר אין לו קשר למציאות.
דוד אזולאי: מיד, מיד, אדוני, אני אאפשר לך.
מיכאל דור: באיזה בית חולים אין, תן לי דוגמא אחת.
שלומית אבינח: קפלן.
מיכאל דור: תיכף יענו לך על קפלן.
שלומית אבינח: וגם הדסה.
יעקב חנינה: דבר שני שלא מוסדר זה העניין הזה שהיה חולה שעשה תאונת אופנוע והוא היה צריך להישאר מינימום שלושה שבועות, אז הוא שילם 14 יום חנייה ואחרי 14 יום הוא פשוט ניגש לעובדת סוציאלית, ואמר – 'שמעתי שיש כזה דבר', ורק אחרי זה נתנו לו.
יעקב חנינה: זאת אומרת שעדיין זה לא מסודר.
יעקב חנינה: אנשים שיודעים שהתקופה שלהם תהיה תקופה ממושכת ---
דוד אזולאי: אתה מדבר על בית חולים ממשלתי או על בית חולים של קופת חולים?
יעקב חנינה: זה היה בתל השומר.
יעקב חנינה: ממשלתי.
יעקב חנינה: ושם רק אחרי 14 יום הוא ניגש לעובדת הסוציאלית.
יעקב חנינה: הוא פנה אלי, אני אמרתי לו שאני לא יודע.
שלומית אבינח: זה מחייב 30 יום.
יעקב חנינה: אחרי 14 יום, כן.
יעקב חנינה: הוא נשאר למעלה מ-30 יום.
יעקב חנינה: הוא עשה תאונת אופנוע.
יעקב חנינה: זה בכל אופן, אני מקבל באמת הרבה הדים על כך שיש שיפור וקצת שירות.
יעקב חנינה: עוד דבר קטן שאני אוכל לנצל כאן בוועדה לתועלת בתי החולים.
יעקב חנינה: פנו אלי גם הרבה יולדות שאמרו לי תשמע, כשרוצים לאסוף אותנו מיום השחרור, אנחנו פשוט צריכות בשביל חצי שעה שהבעל מגיע, לא צריך לשלם 20 שקלים.
יעקב חנינה: מספיק הוצאנו שלושה ימים כל יום 20 שקלים.
יעקב חנינה: אמרו שלפחות לנסות ליישם איזה נוהל שביום השחרור יתנו לבעל קצת לעזור לסייע, או לאותו מלווה, לעזור לסייע לאותה יולדת כשהיא יורדת עם דברים, עם תינוק ולא לרוץ ואו לשלם חנייה או לחפש חנייה במקום אחר.
יעקב חנינה: אני חושב שבתי החולים צריכים גם לסייע בעניין הזה.
יעקב חנינה: זה משהו שבתי החולים לא יכולים להגיד שיש כאן מצוקה.
יעקב חנינה: אני מאמין ששעה לתת חנייה או שעתיים לתת חנייה למישהו כדי שיבוא לעזור לאותה יולדת, בכל אופן בבתי חולים שכן קיימת נגישות.
יעקב חנינה: בהדסה עין כרם זה לא כל כך שייך מבחינה מציאותית, זה מאד רחוק.
יעקב חנינה: אבל בבתי חולים שהחניה היא כן קרובה ---
דוד אזולאי: למה זה לא שייך בבית חולים הדסה?
יעקב חנינה: כי המרחק גדול מאד.
יעקב חנינה: יש בתי חולים שהחנייה נגישה.
דוד אזולאי: שיתנו יותר זמן.
דוד אזולאי: יתנו שעה.
יעקב חנינה: ההצעה שלי היא פשוט מיולדות שאמרו לי 'אנחנו פשוט על השעון, הבעל צריך לחכות לנו, אנחנו צריכות לחכות למטה במיון, כי בשביל 20 דקות, או בשביל חצי שעה, אנחנו לא יכולות'.
יעקב חנינה: בטח שב-20 דקות התארגנות הם לא יכולים להתארגן.
יעקב חנינה: אז ביקשו ממני אם אני יכול להעלות את זה בוועדה כאן, ואם הוועדה תוכל, עם בתי החולים ביחד בשיתוף באמת להקל על אותן יולדות, וגם שבית החולים יהיה שותף בנושא הזה, שזה גם משהו שיווקי לבתי החולים.
דוד אזולאי: מנהלת הוועדה גם מבקשת להגיד משהו, בבקשה שלומית.
שלומית אבינח: אני דיברתי על זה קודם, אני גם אדבר לפרוטוקול.
שלומית אבינח: אבי נפטר לפני שלושה חודשים ולפני שהוא נפטר הוא היה חודשיים מאושפז בבית חולים קפלן ברציפות.
שלומית אבינח: עכשיו, אני יודעת על קיומו של הנוהל בתור היותי מנהלת הוועדה, אבל אני גם בת לאבא מאושפז.
שלומית אבינח: אבא שלי היה מורדם ומונשם.
שלומית אבינח: הוא היה מאושפז בטיפול נמרץ ובשתי מחלקות פנימיות.
שלומית אבינח: לא ראיתי שום שילוט.
שלומית אבינח: אני יודע שבכל הישיבות שהיו נציג שירותי בריאות כללית אמר שהנוהל הוא לא מחייב, אבל הם מתחייבים לקיים את הנוהל שחל על בתי החולים הממשלתיים.
שלומית אבינח: אמרתי לאמא שלי – 'אמא, את יודעת, עברו 30 יום, לכי תבקשי אישור, כי מגיעה לך חנייה בחינם'.
שלומית אבינח: נכון שזה 18 שקלים ליום.
שלומית אבינח: יש לי עוד משהו להגיד לגבי כניסה נוספת.
שלומית אבינח: היא באה למחלקה שאבא שלי היה מאושפז ואמרו לה – 'מה פתאום, אין דבר כזה'.
שלומית אבינח: אמרתי לה – 'לא, תתעקשי, יש דבר כזה'.
שלומית אבינח: היא אומרת לה – 'לא, לכי לאחות האחראית'.
שלומית אבינח: האחות האחראית לא ידעה, לכי לעובדת הסוציאלית, העובדת הסוציאלית הפנתה אותה לקב"ט.
שלומית אבינח: היא באה לקב"ט והוא אמר לה – 'לא'.
שלומית אבינח: במחלקה נתנו לה את אישור הקבלה וזה לא חודש ימים, כי היה טיפול נמרץ והייתה מחלקה פנימית אחרת.
שלומית אבינח: אמרו – 'לא.
שלומית אבינח: כל מחלקה אחראית למשך האשפוז בתוך המחלקה'.
שלומית אבינח: כלומר, אמא שלי הייתה צריכה להיטרטר בין המחלקות, ללכת לפקידת הקבלה במחלקה, לגזול מזמנה שתיתן אישור על חולה שהיה מאושפז, אבל כרגע הוא לא מאושפז.
שלומית אבינח: צברה את השלושה פתקים משלוש מחלקות, הלכה לקב"ט, קיבלה את האישור.
שלומית אבינח: זה דבר אחד.
שלומית אבינח: אני לא שמעתי בכל הישיבות, ונכחתי בכל הישיבות, שזה באמת הייתה כוונת הנוהל, שלא יהיה רצף אשפוז מבחינת החולה המאושפז.
שלומית אבינח: יש לזכור שבהתחלה דובר על 14 יום.
שלומית אבינח: 30 יום אשפוז רצוף בבית חולים, ברור שמדובר במקרים מאד קשה, שלא צריך לתאר את המצוקה ואת הקושי של בן המשפחה.
שלומית אבינח: מדובר על קרבה ראשונה.
שלומית אבינח: באמת, הטיפול והדאגה והטרחה והחרדה.
שלומית אבינח: ואני חושבת שצריך להקל על המשפחה, לא צריך להקשות.
שלומית אבינח: כלומר גם 30 יום, אז לדעתי אין הרבה מקרים כאלה.
שלומית אבינח: קודם כל המודעות היא זכות שלא כל אחד רוצה להשתמש ממנה ולהנות ממנה.
שלומית אבינח: אבל אם כבר היא קיימת, היא צריכה להיות מיושמת כמו שצריך.
שלומית אבינח: לא עושים פה טובה סך הכל, זה משהו שמגיע על פי זכות.
שלומית אבינח: דבר נוסף, בכל הישיבות שדובר, מה שאני זוכרת שהכניסה הייתה ל-24 שעות, ובבית חולים קפלן עלות הכניסה היא 18 שקלים ואני חוויתי, כלומר באתי לבקר את אבא שלי ויצאתי, ואחרי זה אמרו לי – 'לא, את צריכה לדבר עם הרופא והוא נמצא רק בשעה מסוימת, אז תחזרי עוד פעם', ואני באה לצאת ולא נתנו לי לצאת, כי אמרו – התשלום מאפשר-.
שלומית אבינח: עכשיו זה מחסום כזה שאין לך עם מי לדבר והמחסום סגור ואז הוא מתקשר ואומרים 'לא, זה מאפשר רק עוד כניסה נוספת, תסתכלי מה כתוב'.
שלומית אבינח: יש שלט קטן כזה שכתוב על המחסום שהתשלום בחניון מאפשר כניסה נוספת.
שלומית אבינח: לא קיים ל-24 שעות.
שלומית אבינח: אני אמרתי לפלורה, ממחלקת מחקר ומידע, תבדקי את המקרה של קפלן.
שלומית אבינח: לפי מה שפלורה קיבלה, המידע הזה ---
דוד אזולאי: אנחנו תיכף נשמע אותה.
שלומית אבינח: אבל אני אומרת זה ניסיון חיים.
שלומית אבינח: כלומר זה מה שהיה, זה מה שקרה, וזה מה שהיה בשטח.
שלומית אבינח: זה הכל.
דוד אזולאי: פלורה, את רוצה להוסיף משהו?
דוד אזולאי: פלורה היא ממרכז המידע של הכנסת, בבקשה.
פלורה קוך-דבידוביץ': אנחנו עשינו סקירה.
פלורה קוך-דבידוביץ': אנחנו פנינו במסגרת בקשת הוועדה ל-11 בתי החולים הממשלתיים.
פלורה קוך-דבידוביץ': קיבלנו את תשובתם של 9.
פלורה קוך-דבידוביץ': בנוסף פנינו גם לבתי החולים של קופת חולים כללית, קיבלנו את תשובתם של 7 מבתי החולים.
פלורה קוך-דבידוביץ': אם תרצה אני אסקור בפניך את עיקר הממצאים שעולים מתשובות בתי החולים.
פלורה קוך-דבידוביץ': החלק המכריע של בתי החולים תחת משרד הבריאות אכן מיישמים את הוראות הנוהל, הוראות החוזר.
פלורה קוך-דבידוביץ': 7 מבתי החולים פותרים מתשלום את האוכלוסייה שהגדיר משרד הבריאות, כאשר המרכז הרפואי אסף הרופא אפילו מגדיל ראש והוא פותר גם בני משפחה של מאושפזים כבר אחרי 21 ימים.
פלורה קוך-דבידוביץ': שיבא גם מאפשר לרכוש מנוי מוזל לאחר 14 יום של אשפוז.
פלורה קוך-דבידוביץ': בכלל בתי החולים, פרט ל---
דוד אזולאי: כשאת אומרת 'מנוי מוזל', מה זאת אומרת?
דוד אזולאי: מה זה מנוי מוזל?
מיכאל דור: גם למכונית שנייה.
דוד אזולאי: המנוי מוזל גם למכונית שנייה?
מיכאל דור: מנוי זה מן דמי טיפול כזה.
מיכאל דור: אבל בהסדר הזה שפלורה מדברת עליו, יש אפשרות אחרי X ימים, 14, גם למכונית שנייה, כי לפעמים בני משפחה זקוקים ליותר מזה.
מיכאל דור: הם הלכו קדימה מאד.
פלורה קוך-דבידוביץ': כמעט כל בתי החולים הממשלתיים מינו גורם מסוים אחראי או מספר אחראים על נושא יישום הפטורים, פרט לבית חולים בני ציון, מהתשובה משם פשוט לא היה ברור מה מידת היישום של נקודה זאת.
פלורה קוך-דבידוביץ': משרד הבריאות קבע בחוזר כי גובה דמי החנייה יעמדו על מקסימום של 20 שקלים.
פלורה קוך-דבידוביץ': כל בתי החולים עומדים בנוהל הזה, ואין הגבלה על מספר הכניסות והיציאות, פרט למרכז הרפואי שיבא, שבו ציינו שמשך זמן החנייה הוא מ-15 שעות.
פלורה קוך-דבידוביץ': זאת אומרת מנקודת הכניסה ולמשך 15 שעות.
דוד אזולאי: לא ידעתי על זה.
דוד אזולאי: אני אבדוק.
פלורה קוך-דבידוביץ': אוקי.
פלורה קוך-דבידוביץ': רובם המכריע של בתי החולים מאפשר שהייה ללא תשלום בחניונים למשך חצי שעה, פרט לבית חולים בני ציון שמאפשר 20 דקות של שהייה בלבד.
מיכאל דור: גם הדסה עין כרם.
פלורה קוך-דבידוביץ': הדסה עין כרם לא התייחסו לבקשת המידע, ולכן אין לנו מידע בנושא הזה.
מיכאל דור: למי פניתם שלא התייחסו אליכם?
פלורה קוך-דבידוביץ': למנכ"ל בית החולים, במכתב.
פלורה קוך-דבידוביץ': תמיד במכתב.
דוד אזולאי: ללשכת המנכ"ל.
פלורה קוך-דבידוביץ': לגבי הפרסום של השלטים, אנחנו ראינו שבבתי החולים השונים יש התייחסות שונה בחלק מבתי החולים לנושא השילוט, אבל שוב פעם, יש מידע שמועבר, אם כי נושא השילוט הוא באמת שונה.
פלורה קוך-דבידוביץ': אף אחד מבתי החולים בנושא הזה לא אמר באמת אם הוא מפרסם גם בדפי מידע שניתנים לחולים עם הגעתם.
פלורה קוך-דבידוביץ': נקודה אחת שלא קיימת בנוהל ---
דוד אזולאי: המידע היחיד שיש לחולים זה באמצעות אותו שלט שנמצא?
פלורה קוך-דבידוביץ': שלט וצוותים סיעודיים שמעבירים את זה גם לחולים.
דוד אזולאי: וכולם מודעים לכך?
מיכאל דור: יש עלונים, יש גם באינטרנט.
מיכאל דור: זה לא אחיד ולא תמיד אדם יודע לגשת.
דוד אזולאי: אבל השאלה אם פה לא היה צריך להיות איזה שהוא נוהל אחיד כלפי בתי החולים הממשלתיים.
דוד אזולאי: אני חושב שזו פעולה ברוכה.
שלומית אבינח: צריכים לראות את כל הסיטואציה שבה נמצאת המשפחה.
דוד אזולאי: תראו רבותי, להבדיל אלף אלפי הבדלות, אני תמיד אומר אותו דבר כשלא עלינו אדם הלך לעולמו, והמשפחה נמצאת באיזו שהיא מצוקה.
דוד אזולאי: חלק גדול מהדברים זה מגיע להם בזכות, אבל במסגרת אותו לחץ הם לא תמיד יודעים, ואז הם צריכים- אני מכיר את זה מניסיון אישי.
דוד אזולאי: פשוט פונים ואני אומר רק רגע - כל מה שאמרת מגיע לך.
דוד אזולאי: אז גם פה אותו דבר.
דוד אזולאי: המשפחה בסך הכל נמצאת באיזו שהיא מצוקה לא פשוטה, לטפל בחולה, לטפל בבני המשפחה של החולה, לא כאן המקום להרחיב.
דוד אזולאי: לכן אני חושב שמן הראוי שאתם לפחות תעשו בקטע הזה בכך, שהדברים יבואו לידי פרסום.
דוד אזולאי: אלף שילוט מאיר עיניים במקום בולט, כפי שכתוב שאסור לעשן או שעות ביקור של בית החולים, או אני לא יודע מה.
דוד אזולאי: ודבר שני, יש מספיק אמצעי פרסום כמו שאדוני אמר, אם זה אינטרנט, אם זה עלונים, שזה דברים מאד מאד חשובים שהציבור יידע מזה.
מיכאל דור: הדברים כתובים בחוזר.
מיכאל דור: פלורה, יש איזה שהוא בית חולים שלא עושה שילוט כמו שנאמר?
פלורה קוך-דבידוביץ': לא, כל בתי החולים עושים איזה שהוא סוג של שילוט.
פלורה קוך-דבידוביץ': העניין הוא לגבי אינטרנט כמו שיושב הראש אמר.
דוד אזולאי: אני בהדסה למשל לא נתקלתי בזה.
פלורה קוך-דבידוביץ': אני לא יודעת לגבי הדסה.
דוד אזולאי: ולצערי הרב אני מבקר הרבה בהדסה ולא נתקלתי בזה.
פלורה קוך-דבידוביץ': לא קיבלנו מידע מהדסה.
מיכאל דור: הבעיה שיש שם המון שלטים בכניסה.
דוד אזולאי: תראה, אני מלמד זכות על בית חולים הדסה, שבאמת הוא בית חולים גדול שנמצא בהליך שיפוצים אדיר.
שלומית אבינח: בתוך המחלקה.
דוד אזולאי: או בתוך המחלקה או במקומות מרכזיים, שבוא נגיד שלא כל הציבור עובר בהם, אבל שרוב הציבור עובר.
דוד אזולאי: סתם דוגמא הקניון היום של הדסה, מי שמכיר.
דוד אזולאי: כמעט אין אדם שבצורה כזאת או אחרת לא עובר דרכו.
דוד אזולאי: מן הראוי שבמקום כזה ---
מיכאל דור: זה מתוכנן ככה.
יעקב חנינה: זה תוכנן.
יעקב חנינה: אין מעבר אחר היום.
דוד אזולאי: אז אני אומר דווקא בגלל זה, זה מקום מצוין לשים את השלט במקום הזה.
פלורה קוך-דבידוביץ': אם אפשר רק להוסיף עוד שתי נקודות למה שיושב הראש ציין.
פלורה קוך-דבידוביץ': לגבי פרסום באינטרנט, החוזר לא מתייחס בשום מקום לפרסום באינטרנט, למרות שבתי חולים כן מפרסמים באינטרנט ומשתמשים בכלי הזה.
פלורה קוך-דבידוביץ': ונקודה נוספת משמעותית זה בית החולים איכילוב בתל אביב, שבו הבנו שאין חניון, אבל החניון שקיים והוא פרטי והוא בסמוך לבית החולים, עליו אינו חל חוזר משרד הבריאות.
מיכאל דור: איכילוב זו נקודת התורפה הגדולה מאד.
מיכאל דור: הוא היחידי שם, אלא אם כן את מחשיבה את מה שמעבר לכביש חניון בתי המשפט וזה כמובן לא רלבנטי.
מיכאל דור: וזו הבעיה שלנו גם.
מיכאל דור: המקום לא שייך לבית החולים.
מיכאל דור: יש שם איזה שהוא זכיין שבנה מבנה גדול, עשה חניון גדול שמשתמשים בו, ואין לנו שום שליטה עליו, הוא פרטי לחלוטין ושם גובים תעריפים.
מיכאל דור: כבודו ירשה לי בדיחה מקברית שלנו?
מיכאל דור: מצאו שם גופה למטה בחניון ואצלנו טענו שזה מישהו שראה את המחיר שהוא צריך לשלם.
יוסף שחר: אני מציע שנשאיר את הגופה בצד.
יוסף שחר: זה באמת לא בדיחה שכדאי להתייחס לזה.
יוסף שחר: אכן זה חניון פרטי.
יוסף שחר: מערכת היחסים שלנו עם החניון הזה מביאה למצב שאכן מקבלים חלק גדול מההטבות שהיא ציינה, גם למטופלים של איכילוב ואנחנו לא מחכים ל-30 יום.
יוסף שחר: כשלבן אדם יש בעיה והוא פונה למנהל האדמיניסטרטיבי או למרפאות ---
שלומית אבינח: איך הוא יודע לפנות, זו השאלה.
יוסף שחר: יש.
יוסף שחר: עובדת סוציאלית, הכל.
יוסף שחר: יש שלטים בכל המחלקות, כמו שנאמר פה, ואנשים פונים ואנחנו נותנים כמויות לא מבוטלות ואנשים מקבלים הנחה בחניון הפרטי הזה ב-25 שקלים כניסה חופשית לחלוטין מבחינת מספר הפעמים, ל-24 שעות והטבות נוספות לאותם עובדים.
יוסף שחר: בהחלט אנחנו מקבלים שיתוף פעולה שם.
יוסף שחר: לגבי המחיר לשעה – רק לפני שבוע אנחנו ישבנו כדי להוריד את המחירים שם.
שלומית אבינח: כמה זה מחיר לשעה?
יוסף שחר: כתוב.
יוסף שחר: 15 שקלים לשעה ראשונה ואחר יש את הזה.
יוסף שחר: אנחנו עושים הכל כדי להוריד מחירים ואכן היה דיון לא מזמן כדי להוריד את המחירים שם, והולכים לכיוון להוריד עוד קצת את המחיר.
יוסף שחר: אבל צריך רגע להבין שמדובר פה על איזה שהוא מאזן בשוק, בהיבט של החניות מסביב.
יוסף שחר: רגע אחד שהמחירים יהיו אטרקטיביים אצלנו, כל אלה שבאים לבית המשפט בשעה שבע, הם ימלאו את החניון הזה ולא יהיה מקום למטופלים.
יוסף שחר: ולכן אנחנו מנסים ליצור כל הזמן איזון, תוך דגש לאותם אנשים שקשה להם, לעזור להם, בצורה מאד גורפת.
דוד אזולאי: אני מבין פה אין לכם אפשרות אחרת.
דוד אזולאי: בעצם האפשרות היחידה שעומדת לרשותכם זה אותו מגרש חנייה.
יוסף שחר: נכון.
יוסף שחר: כל שאר המקומות זה לנכים בתוך בית החולים, אנחנו שומרים לנכים בעיקר.
יוסף שחר: ולגבי יולדות, אז כמו שנאמר, אנחנו נתנו פתרון לזה.
יוסף שחר: יולדת ממתינה למטה, יש אתר, או אזור מסוים, מתחם מסוים שיכול להגיע ----
דוד אזולאי: זה לאו דווקא יולדת.
דוד אזולאי: זה יכול להיות גם חולה שמשתחרר.
יוסף שחר: יש מתחם מסוים שהוא יכול להשאיר את הרכב לפרק זמן עד שהוא מוריד את המטופל.
יוסף שחר: בהחלט אני חושב שזה כיוון שצריך לתת לו פתרון.
דוד אזולאי: אבל השאלה היא אם פרק הזמן שאתם נותנים, ה-20 דקות, אם זה מספיק.
מיכאל דור: 30 דקות.
דוד אזולאי: תראה, אם אני לוקח כדוגמא את הדסה, 30 דקות זה לא מספיק.
ניל פרלמן: סליחה, ה-30 דקות האלה הן פשוט בשביל מלווה לקחת בן אדם למקום, להוריד אותו, להיכנס לאוטו ולצאת.
ניל פרלמן: זה לא לליווי של כל היום.
דוד אזולאי: לא, זה ברור לכולנו מה המטרה.
דוד אזולאי: אבל יחד עם זה אני אומר שיש בתי חולים שאני מסכים איתך.
דוד אזולאי: קח את בית החולים בנהרייה למשל.
דוד אזולאי: באמת 30 דקות זה מעל ומעבר.
דוד אזולאי: אבל כשאתה לוקח את בית החולים הדסה, שזה לא פשוט למי שמכיר.
דוד אזולאי: עד שנכנסים, עד שיוצאים, זה יכול לקחת זמן.
דוד אזולאי: אז אולי במקרה הזה אני חושב שצריך לחשוב על מרווח של זמן קצת יותר מאשר 30 דקות.
יוסף שחר: במתחם הספציפי שלנו באיכילוב, שם כשמגיע הבעל, הוא יכול לחנות ולא מודדים לו תחת סטופר.
יוסף שחר: יש מתחם מיוחד, ייעודי לזה.
יוסף שחר: ברור שמוודאים שהרכב לא יחנה פרק זמן ארוך.
יוסף שחר: מאפשרים לו ללכת, להוריד ואין שם שום בעיה.
יוסף שחר: זו נקודה שכדאי לתת את הדעת ולהביא איזה שהוא פתרון כזה.
יוסף שחר: הנקודה הנוספת שאני ממליץ, מכיוון שברור לי שבוודאי בתי החולים הממשלתיים, בוודאי אצלנו באיכילוב יש שילוט גם במרפאות וזה.
יוסף שחר: אני חושב שמרוב שילוט, אנשים לא כל כך מצליחים לזהות את השלט הרלבנטי ויכול להיות שפה צריך ליצור איזו שהיא סטנדרטיזציה לכל בתי החולים, שזה יהיה בולט, אחיד.
ציפי קיברסקי: אנחנו דיברנו על זה בישיבת אחיות.
יוסף שחר: אז יכול להיות שזה יפתור.
ציפי קיברסקי: מול הדלפק של האחיות.
יוסף שחר: נכון מאד.
יוסף שחר: אני חושב שכדאי להגדיר את זה.
שלומית אבינח: בכל מחלקה זה חייב להיות.
דוד אזולאי: גברתי מתכוונת במחלקה?
ציפי קיברסקי: כן, במחלקה.
דוד אזולאי: או לחילופין הייתי הולך גם על האופציה של קבלת חולים ושחרור חולים.
יוסף שחר: אז זהו, במרפאות קבלת חולים אנחנו שמים.
יוסף שחר: במחלקות שמים.
יוסף שחר: אבל אני חייב להגיד, יש לי דוגמא פה.
יוסף שחר: זה דף, על דף לבן שאתה שם וברוב המקרים באותו אזור יש עוד הרבה דפים ולכן טבעי לחלוטין שקשה לזהות.
יוסף שחר: ואני חושב שאם משרד הבריאות יגדיר צבע מיוחד, סטנדרט מיוחד זה יבליט, ובזה נגמר.
דוד אזולאי: אני בהחלט חושב שההחלטה ראויה ואני מציע שתיקחו את זה לתשומת ליבכם.
דוד אזולאי: באמת מן הראוי שלפחות, ואני לא יודע עד כמה זה מחייב את בתי החולים של קופות החולים.
מיכאל דור: אם תרשה לי, כאן יש בעיה.
מיכאל דור: יש לנו פה בעיה שאנחנו מתבקשים לתת תשובה במקומות שבהם אין לנו סמכות.
דוד אזולאי: בוא נדבר על איפה שיש לך סמכות.
דוד אזולאי: בוא נתחיל עם זה.
מיכאל דור: בבתי החולים הממשלתיים בלבד.
דוד אזולאי: אז בוא נתחיל בזה.
דוד אזולאי: אני מאמין שקנאת סופרים תרבה חכמה.
מיכאל דור: גם הקופה, גם הדסה וגם שערי צדק מאד משתדלים ליישר קו איתנו במקומות האפשריים, בהחלט כן.