GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דליה טל: השרות לא אמור להיפגע כתוצאה מהפרדת המסגרת.
דליה טל: במסגרת לאנשים מבוגרים מעל גיל 21, הם צריכים לקבל את הטיפולים שנדרשים, הם צריכים לקבל תוכנית פעילות שמותאמת ליכולות שלהם, לייחוד שלהם.
רוני צוויק: לעשות שתי בריכות?
רוני צוויק: הפרדה.
דליה טל: תראה, אני מדברת כרגע באופן כללי.
רוני צוויק: קודם לדבר על הפרדה באופן כללי, אז לעשות שתי בריכות.
רוני צוויק: שמי רוני צוויק, אני חבר הנהלה.
דליה טל: אני מדברת כרגע באופן עקרוני, גם ---
רוני צוויק: אבל אני, עם כל הכבוד לד"ר טל, בכדי שאני גם אבין, אני אבא לילדה מפגרת, אז אני צריך להבין.
רוני צוויק: הפרדה – למה הכוונה בהפרדה?
רוני צוויק: לשתי בריכות, לארבעה סוסים?
רוני צוויק: הפרדה זה מילה כללית מדי בשבילי, לא הצלחתי להבין.
רוני צוויק: אם ההפרדה היא להקים כאן קיר גבס ולהגיד עשינו הפרדה בכדי להגיד שעשינו הפרדה, או אם לקחת את הבוגרים ולהעביר אותם עכשיו לקריית חיים, וזאת תהיה הפרדה.
רוני צוויק: אינני יודע מה הדרישה להפרדה.
רוני צוויק: אז אני שואל בכדי שאני אבין.
רוני צוויק: לעשות עוד בריכה מצוינת כמו שיש לנו?
רוני צוויק: להביא עוד סוסים?
רוני צוויק: כי אני שומע כאן את הזמזום באוויר, והוא בדרך כלל כסף.
רוני צוויק: זאת אומרת אם ---
דליה טל: אני לא דיברתי על כסף.
רוני צוויק: לא, אבל זה חלק מהעניין, זה חלק מהעניין.
רוני צוויק: ואני עוד, מכיוון שכבר התפרצתי ---
דליה טל: אני נשאלתי לגבי מה אנחנו חושבים על נושא ההפרדה.
דוד אזולאי: ד"ר טל אני שואל שאלה ואני אחדד את השאלה – האם אתם כמשרד החינוך, ומדבריך אני שומע שיש תמיכה ברעיון ההפרדה הזה.
דוד אזולאי: השאלה שלי היא אם אתם במשרד החינוך ערכתם גם כן איזו שהיא בדיקה או מחקר, עד כמה הדבר הזה רצוי וחשוב.
דליה טל: תראה, אין צורך לעשות מחקר בעניין הזה, זה דבר שהוא מקובל בכל העולם.
דליה טל: אין אף מקום, אני לא מכירה מקום לא בארץ ולא בחוץ לארץ, גם תלמידים שלמדו בבית ספר ונצואלה, ההורים שלהם יזמו הקמת מסגרת לבוגרים מעל גיל 21, שזה בית נועם, שהתלמידים עוברים לשם, וזה לא נמצא בתוך המתחם של בית ספר ונצואלה.
דליה טל: בית ספר ונצואלה נמצא בתל אביב, מסגרת ההמשך שאליה מופנים התלמידים היא נמצאת בקריית חיים.
דליה טל: עכשיו, זה לא חייב להיות.
דליה טל: זה יכול גם להיות באזור קרוב יותר, אבל צריכה להיות הפרדה גילאית, צריכה להיות הפרדה בפעילות, כי זה נכון שזה יהיה.
דליה טל: זו פעילות אחרת.
דליה טל: כשתלמיד עובר ממסגרת למסגרת הצוות שלו צוות חדש רואה אותו.
דוד אזולאי: אולי נשמע את רחל בעניין הזה, אני הייתי רוצה לשמוע את רחל, רק רגע, סליחה.
דליה טל: נשאלתי לגבי הבריכה.
דליה טל: בריכה לא צריך לחלק, אני מדבר על הפרדה ---
דוד אזולאי: עזבי רגע את הבריכה.
דוד אזולאי: בואי נשמע, רחל, הרי אין חכם כבעל ניסיון.
דוד אזולאי: היא הרי עובדת פה ביום יום והיא מכירה והיא מכירה את כל שלוש קבוצות הגיל.
דוד אזולאי: בואי תגידי לנו בבקשה איך את עושה את ההפרדה, ואם בכלל קיימת הפרדה.
רחל שינפרבר: בגן ובבית הספר עובד אותו צוות מטפלות, מורות, מורים.
רחל שינפרבר: הצוות הפרה-רפואי זה הצוות הפרה- רפואי של בית ספר ושל הגן.
רחל שינפרבר: בבוגרים – זה קבוצה נפרדת.
רחל שינפרבר: יש צוות מטפלים, יש צוות אחראי כיתה, יש צוות פרה-רפואי שהוא שונה לגמרי.
רחל שינפרבר: המרפאה בעיסוק, הפיזיותרפיסט, האיש שעובד במוסיקה הוא עובד בבוקר בבית הספר ובאמת יש לו כמה שעות בבוגרים, אחד.
רחל שינפרבר: כל יתר האנשים זה אנשים שונים.
רחל שינפרבר: התכניות שונות, לכל ילד ולכל בוגר יש תכנית אחרת.
רחל שינפרבר: כל אחד עובד לפי קידום אישי, לפי תכנית וזה לגמרי נפרד.
רחל שינפרבר: אז אני גם לא יודעת מה פה ----
דוד אזולאי: אז את לא מבינה על איזו הפרדה מדברים.
רחל שינפרבר: עכשיו, אני רוצה להעיר משהו.
רחל שינפרבר: משרד החינוך הוא המשרד היחידי שרק לפני חודשיים נכנס לעובי הקורה, כי כנראה פנו אליו מהמשרדים האחרים ושאלו את דעתו.
רחל שינפרבר: עד עכשיו משרד החינוך לא הביע את דעתו.
רחל שינפרבר: אני מכירה כן מחקרים ואני גם מכירה אנשי אקדמיה מחיפה שדיברתי איתם, שאין מחקרים בארץ ובעולם שבעד הפרדות.
רחל שינפרבר: נהפוך הוא.
רחל שינפרבר: מדברים על שילוב, מדברים על הטרוגניות גם בגילאים וגם בפיגור, ברמות הפיגור.
רחל שינפרבר: עכשיו, ונצואלה קצת שונה מאיתנו.
רחל שינפרבר: הילדים שם פגועים פיזית יותר.
רחל שינפרבר: קוגניטיבית כמו שאמרת זה פיגור קל ובינוני.
דליה טל: לא, זה לא פיגור קל.
דליה טל: לא אמרתי קל.
דליה טל: אמרתי בינוני ומטה.
רחל שינפרבר: אז לא הבנתי נכון.
רחל שינפרבר: אבל אני חושבת שכל הנושא של ההפרדה נפל עלינו במכה, ונכון שהיו שתי ישיבות בשנה האחרונה ונכון שאנחנו הצהרנו וקיבלנו ממועצת זבולון אדמה ואנחנו הולכים לבנות, והצהרנו לפני כולם שיהיו שם שני בניינים נפרדים.
רחל שינפרבר: בתוך מתחם של 10 דונם ייבנה בניין לבוגרים וייבנה בניין לבית הספר ולגן.
רחל שינפרבר: אז אני לא יודעת למה צריך למהר לא לתת לנו את הזמן.
דוד אזולאי: באיזה שלב זה נמצא?
רחל שינפרבר: בשלב התחלתי.
רחל שינפרבר: זה ייקח לפחות עוד שלוש שנים.
דוד אזולאי: עוד לא הוגשו תוכניות לאיזה שהוא גורם?
רחל שינפרבר: לא, רק עכשיו מוגשים.
רחל שינפרבר: קיבלנו אישור של המינהל.
דוד אזולאי: אני מיד אאפשר לכם.
דוד אזולאי: סליחה, אתה ביקשת קודם רשות דיבור.
רוני צוויק: אם אנחנו נחזור קצת אחורה, בקשר לעניין של הגילאים, אז מ.
רוני צוויק: בתי היקרה היא בת 35.
רוני צוויק: אני מנסה עם כל הצוותים שאני רק מכיר, לנסות ולהעלות אותה מעל פרפר נחמד, ואני לא מצליח.
רוני צוויק: היא נשארת בפרפר נחמד.
רוני צוויק: זה הדבר היחידי שמעלה לה חיוך על השפתיים.
רוני צוויק: לא הצלחתי להעלות אותה לא לפינוקיו ולא לדבר אחר, ואני מדבר בשיא הרצינות, אנשים יקרים.
רוני צוויק: כשהיא שומעת את פרפר נחמד היא מתיישבת מול הטלוויזיה וצופה את מספר הדקות שהיא מסוגלת לשבת ולהתרכז, והיא לא עולה בדרגה בעניין הזה.
רוני צוויק: היא בת 35, היא ילדה מקסימה ונהדרת.
רוני צוויק: לצערי הרב היא לא נמצאת בגנאור, מכיוון שלא היה מקום, היא נמצאת במע"ש חיפה.
רוני צוויק: אבל גם מתוך מע"ש חיפה היא בחוץ בפעילות של גן חיות.
רוני צוויק: גם שם היו בעיות של הסעה.
רוני צוויק: אני חושב שאנחנו טועים בעניין של הגילאים.
רוני צוויק: חברים, אם אנחנו רוצים ואם אנחנו לא רוצים, אנחנו ביום חמישי היינו בירושלים, כל אקי"ם ישראל בכנס מדהים שבין יתר הדברים היה שינוי השם של האדם עם הפיגור, או איך לקרוא לאדם שיש לו בעיית פיגור.
רוני צוויק: לא הצלחנו להגיע למסקנה שם.
רוני צוויק: הבן אדם נשאר מפגר.
רוני צוויק: חברים, גם אם לא נסכים וגם אם לא נרצה – הבן אדם יישאר ילד, כי אני לא יכול לדבר למ., שהיא בת 35, כמו לבחור שיוצא כרגע מגולני בן 18, שהוא חצי ממנה בגיל.
רוני צוויק: אני לא יכול לדבר למ.
רוני צוויק: או לחבריה בשפה שהיא לא של ילד.
רוני צוויק: ואם תשימו לב איך כולכם פונים לילד מפגר, זה תמיד כמו לילד, זה אף פעם לא כמו לבן אדם מבוגר.
רוני צוויק: ואני לא בא בטענות שפונים למ.
רוני צוויק: כמו לילדה בטונציה ובתכנים.
רוני צוויק: אף פעם לא ישאלו את מ.
רוני צוויק: אם היא רוצה ללכת לסרט, אבל ישאלו אותה אם היא רוצה סוכרייה, אם היא רוצה קרמבו.
רוני צוויק: הם תמיד נשארים ילדים והם נשארים ילדים שלנו ואנחנו צריכים להיאבק בכדי שיהיה להם הכי טוב.
רוני צוויק: נכון שאנחנו יודעים שלכל דבר יש תקציב ולכל דבר צריכים להיכנס לאיזו שהיא פרופורציה.
רוני צוויק: אבל אם טוב – למה לקלקל?
רוני צוויק: טוב.
רוני צוויק: בואו נשאל את הילדים.
רוני צוויק: אם אתם חושבים שהם כל כך אינטליגנטים והם יכולים לענות- בואו ניכנס לכיתות ונשאל אותם אם הם רוצים הפרדה?
רוני צוויק: ואנחנו נוסף לזה מוכנים גם לתת הפרדה.
רוני צוויק: מוכנים, רק על מה מדובר?
רוני צוויק: על איזו הפרדה מדוברת?
רוני צוויק: האם היא הפרדה של מילימטר, האם היא הפרדה של סנטימטר, של קילומטר?
רוני צוויק: בואו נדון בעניין.
רוני צוויק: אנחנו לא נלך עם הראש בקיר ונגיד שמה שאנחנו חושבים – זה המצאת הגלגל ומה שאתם חושבים – זו טעות.
רוני צוויק: בואו קודם נגיע לאיזה שהוא מכנה משותף.
רוני צוויק: אחר כך נתחיל לדון אם זה נכון לסנטימטר או נכון לקילומטר.
דוד אזולאי: יש פה נציגים של הביטוח הלאומי?
שמואל וויינגלס: אני שמואל וויינגלס, מנהל הקרן לפיתוח שירותים לנכים במוסד לביטוח לאומי.
שמואל וויינגלס: הקרן עוסקת בפיתוח תשתיות ושירותים לאנשים עם מוגבלות, בנייה, רכישה של מבנים, ציוד, שיפוצים, לכן אנחנו מעורבים כאן.
שמואל וויינגלס: יש לי את הזכות להקים את המסגרת הזאת כבר כ-20 שנה.
שמואל וויינגלס: בעבר אנחנו השקענו במקום הזה ובעתיד אנחנו נמשיך להשקיע.
שמואל וויינגלס: העצירה הזמנית של הסיוע שלנו למסגרת, נובעת למעשה מאי הבהירות של ה---
דוד אזולאי: כמה זמן העצירה הזאת קיימת מבחינתכם?
שמואל וויינגלס: מספר שנים.
שמואל וויינגלס: העצירה הזאת נובעת בעיקר מאי הבהירות לגבי המשך המסגרת.
שמואל וויינגלס: אחד לגבי המקום הפיזי של המקום הזה, וגם לגבי הסוגיה של ההפרדה, שהיא סוגיה שמשרד הרווחה עוסק בזה כבר כמה שנים.
שמואל וויינגלס: אנחנו מעוניינים ---
שלומית אבינוח: באיזו שנה הפסקתם את התמיכה?
שמואל וויינגלס: לפני כמה שנים, 3 שנים, 4 שנים, משהו כזה.
מיכאל אורון: מהיום שקודמתך היה בתפקיד הוא הפסיק את השירות.
שמואל וויינגלס: אוקי, בסדר, זה בערך 3 שנים.
שמואל וויינגלס: אני רוצה לומר גם שאנחנו עוסקים באלפי מסגרות של אנשים עם מוגבלות.
שמואל וויינגלס: אנחנו לא עוזרים לכל מסגרת כל שנה.
שמואל וויינגלס: אנחנו עוזרים לפי צרכים.
שמואל וויינגלס: עכשיו, אנחנו במסגרת הזאת רוצים לדעת קודם כל מה העתיד של המסגרת.
שמואל וויינגלס: האם המסגרת תהיה פה, אם תהיה במקום שציינתם במגרש החלופי ---
דוד אזולאי: אבל שים לב אדוני, אתם בינתיים חמש שנים לא מעבירים תקציבים, חמש שנים הם יושבים פה ואתם בביטוח הלאומי בעצם לא מסייעים, וזה יכול להימשך עוד.
דוד אזולאי: השאלה היא למה לא לעשות סדר בדבר הזה ולהגיד – בואו, בינתיים עד שהמקום הזה ייסגר הוא פעיל, להעביר לו את התקציבים הדרושים.
שמואל וויינגלס: אז אני אתייחס לזה.
שמואל וויינגלס: אנחנו אלף כמו שאמרתי, אנחנו רוצים להיות שותפים לחלופה העתידית שתהיה כאן לגבי בנייה.
שמואל וויינגלס: אנחנו מתכוונים להיות שותפים לנושא של הבנייה העתידית של המסגרת, זה דבר ראשון.
דוד אזולאי: אבל אתם בינתיים לא שותפים.
שמואל וויינגלס: סליחה, אנחנו למסגרת העתידית לבנייה אנחנו מתכוונים להיות שותפים, נקודה.
דוד אזולאי: תבוא עליכם הברכה.
זהבה רוזנברג: איפה הייתם חמש שנים?
שמואל וויינגלס: עכשיו, כגוף שאמון על כספי ציבור, בדרך כלל מקובל אצלנו, אם יש בנייה, אנחנו לא עוזרים בפתרון זמני כי אנחנו רוצים להשקיע את הכספים העיקריים שלנו לפתרון הקבוע כאן.
שמואל וויינגלס: בגלל שהנושא הזה מתרחק ואני מקווה שהיום תתקבל החלטה או בקרוב, לגבי מה האופי של המסגרת.
שמואל וויינגלס: האם מדובר במסגרת נפרדת לחלוטין, האם מדובר בשתי מסגרות שיפעלו במתחם משותף, שזה גם נראה לי הגיוני מאד.
שמואל וויינגלס: אנחנו באופן חריג כן ניתן סיוע לצרכים הדחופים ביותר במקום הזה, וגם אם מדובר במסגרת זמנית.
דוד אזולאי: מתי זה ייכנס לביצוע?
שמואל וויינגלס: ברגע שיש החלטה על הנושא של ההפרדה ויש החלטה על מה יהיה בעתיד, מה לוח הזמנים למסגרת הקבע כבר, אז אנחנו נוכל להחליט.
שמואל וויינגלס: אני רק מחכה להחלטה הזאת ואנחנו מיד נסייע למקום.
דוד אזולאי: אני רוצה להגיד לכם רבותי, וחלילה וחס, אני לא משווה.
דוד אזולאי: אני טיפלתי בנושא שירותי הכבאות במדינת ישראל הרבה זמן והתרעתי, וכל השנים אמרו – לא תהיה רפורמה – לא יהיו תקציבים.
דוד אזולאי: קרה אסון - הזרימו מיליונים.
דוד אזולאי: אם היו מזרימים אז את המיליונים – לא היינו מגיעים למצב של היום.
דוד אזולאי: תסלחו לי שאני אומר לכם את הנושא הזה.
דוד אזולאי: זה בדיוק לצערי מה שקורה כרגע פה.
דוד אזולאי: מדברים על הפרדה, אף אחד עוד לא בא והוכיח שההפרדה הזאת חשובה, ובעצם מנהלת המקום פה אומרת במילים פשוטות שקיימת הפרדה בעבודות השונות עם התלמידים השונים ומדברים כבר כמעט 5 שנים.
דוד אזולאי: בינתיים הביטוח הלאומי הפסיק את התמיכה בו, ואנחנו נמצאים במצב שכל אחד בדרכו שלו, ואין כלום.
דוד אזולאי: אז אני שואל שאלה פשוטה אדוני, למה אתם כביטוח לאומי, מאותן קרנות שיש כסף – למה לא תעבירו עד שתתקבל החלטה?
שמואל וויינגלס: אז השבתי לך שאנחנו כן הולכים לסייע פה.
דוד אזולאי: לא שמעתי ממך מתי.
שמואל וויינגלס: אז אני אומר, זה יהיה לכל היותר שנה.
דוד אזולאי: תראה, אם אתה תולה את זה בהחלטה אז אנחנו בעצם נמשיך באותו מצב שהיה עד היום.
שמואל וויינגלס: אז אני רוצה להסביר לך.
שמואל וויינגלס: אנחנו מתכוונים להשקיע כספים רבים מאד, השקעות של מיליונים, בהקמת המתחם החדש, אם זאת תהיה ההחלטה.
דוד אזולאי: על כך תבורכו.
שמואל וויינגלס: בסדר.
דוד אזולאי: אבל יש מה שנקרא סור מרע ועשה טובה.
דוד אזולאי: זה עשה טוב, עכשיו בוא נעשה את הסור מרע.
שמואל וויינגלס: בכל זאת אדוני, אנחנו ממונים על כספי ציבור.
שמואל וויינגלס: אם אנחנו מדברים על פסק זמן של לא יודע, אני יודע כמה זמן ייקח עד שאנחנו מגיעים למתחם הזה, אני לא יכול להשקיע מיליונים גם בבניין הזה, אם אנחנו נשקיע אותם במתחם החדש.
שמואל וויינגלס: לכן, מה שאנחנו מתכוונים לעשות, היות ואני מבין שתתגבש כאן החלטה להעביר את המסגרות האלה למקום אחר, למתחם אחר שייקח מספר שנים, אנחנו לצרכים הדחופים ביותר במקום הזה, עשיתי סיור לפני כן עם מיכאל אורון במצב השירותים – מאד מאד קשה פה.
שמואל וויינגלס: אנחנו נסייע באופן זמני לדברים הכי דחופים שלא ניתן לדחות פה.
רחל שינפרבר: אנחנו פנינו גם לגבי הצטיידות.
שמואל וויינגלס: גם בנושא של שירותים מטפלים.
שמואל וויינגלס: הצטיידות אין לנו בעיה, אנחנו נסייע לכם בזה.
רותי שיין: אז איפה הייתם בהצטיידות חמש שנים?
שמואל וויינגלס: אני שוב חוזר שהייתה כאן אי בהירות מתי, מה לוח זמנים, מה העתיד של המסגרת הזאת, וכל השאלות האלה חשובות.
דוד אזולאי: אני רוצה להגיד לך שלצערי הרב, להגיד לך שאני שבע רצון ממה שאתה אומר עכשיו, בפירוש לא.
דוד אזולאי: בעצם מה שאתה אומר – חכו עד שהם יחליטו, ובעצם אנחנו נמצאים באותו סטאטוס, לא השתנה שום דבר.
שמואל וויינגלס: אבל אדוני, אני לא אמרתי את זה.
שמואל וויינגלס: אמרתי שאנחנו נסייע, עכשיו אנחנו נטפל בצרכים.
שמואל וויינגלס: אני מבין שלפי ההחלטה של ---
דוד אזולאי: חסכתם הרבה כסף בחמש שנים.
שמואל וויינגלס: לא חסכנו, ניצלנו את כל התקציב שלנו כל שנה לאנשים עם צרכים מיוחדים.
דוד אזולאי: בסדר, למקום הזה חסכתם ולא העברתם, אז לפחות עכשיו תעבירו חלק מהכסף הזה.
שמואל וויינגלס: אנחנו פה השקענו הרבה מאד בעבר ואנחנו נשקיע בהמשך ואנחנו נשקיע גם בטווח הזמנים.
דוד אזולאי: כן, ההורים רוצים להתייחס?
טליה מוסקוביץ: כן, אני רוצה להתייחס לכמה דברים וקודם כל לנקודה אחת שדובר כאן על יחס הגילאים.
טליה מוסקוביץ: זאת אומרת שכמות הבוגרים גדלה וכמות הגיל של בית ספר קטנה יותר.
טליה מוסקוביץ: אז כנראה שהיום עושים בדיקות שנמצאים בהריון, כנראה שיש פחות ילדים שנמצאים, כנראה שישנם פחות ילדים במצבים קשים כמו הילדים שלנו פה, בגילאים קטנים יותר, ולכן היחס הוא, זאת אומרת אין פה תזרים של גילאי גן ובית ספר, כמו אותם בוגרים, כמו א.
טליה מוסקוביץ: שלי למשל, שנמצאת פה כבר מגיל 4, שמבחינתי כהורה, עצם הידיעה ברצף השנים שיש למקום שמכירים אותה ושהיא מכירה, וכל מה שקשור לרמת תפקוד בסביבה חדשה, שאצל א., כמו אצל שאר הילדים זה משהו שהוא מאד משמעותי, כי רמת התפקוד היא רמת התפקוד.
טליה מוסקוביץ: זאת אומרת א.
טליה מוסקוביץ: בגיל 4, היא אותה א.
טליה מוסקוביץ: בגיל 29.
טליה מוסקוביץ: אולי עם תוספות של בעיות אחרות.
טליה מוסקוביץ: וסביבה חדשה עבורה, זה גם כן קריטי ואני חושבת שיש דברים שהם לא כל כך רלבנטיים, דווקא בגלל שידוע שכל אחד הוא יחיד ומיוחד, ובפרט בפרט אנשים בעלי צרכים מיוחדים, אז היחיד והמיוחד מתחדד.
טליה מוסקוביץ: ולילדים שנמצאים פה היחידים והמיוחדים, כל נושא של שינוי, או כל מגדר של טווח גילאים, הוא פחות אקטואלי, הוא פחות רלבנטי עבורם, כמו שהאבא הציג לגבי הנושא של פרפר נחמד, גם אני יכולה לתת כל מיני דוגמאות ש--- עם חיתול ולא נגמלה ואין סיכוי שתיגמל.
טליה מוסקוביץ: אז אנחנו צריכים גם לכבד גם את המקצוע שלנו, או כאנשי מקצוע, וגם לכבד את מי שאנחנו אמורים לתת לו את השירות ולהיות מותאמים, ולהיות בגובה העיניים ולא לבוא עם איזה שהן נוסחאות של הפרדה.
טליה מוסקוביץ: וכן יש מקומות בעולם של ביחד שאני יודעת, וכן יש גם גיבוי מחקרי.
טליה מוסקוביץ: אז אם באים לעשות איזה שהוא שינוי, שזה יהיה באמת מתוך התייחסות עניינית ורלבנטית לילדים שנמצאים פה, כי יש איזו שהיא תחושה שיש איזה שהוא רצון של אנשי המקצוע, לבנות איזו שהיא תכנית שהיא לא מותאמת, ממש לא מותאמת לילדים שנמצאים פה.
דוד אזולאי: כן, אדוני.
מיכאל אורון: אני רוצה להתייחס לכמה דברים, ברשותך.
מיכאל אורון: דיברו כאן על חלוקה של עד 21 ומ-21.
מיכאל אורון: זאת אומרת יש כאן איזו שהיא חלוקה שרירותית.
מיכאל אורון: אם החוק היה קובע שזה 22 אז היינו מדברים עד 22?
מיכאל אורון: או אם החוק היה קובע שמדבר על 18 אז היינו מדברים רק עד 18.
מיכאל אורון: זאת אומרת מה זה ה-21 הזה, למי זה מתאים?
מיכאל אורון: לחוק.
מיכאל אורון: לתקציבים.
מיכאל אורון: זאת אומרת יש כאן חלוקה תקציבית שאמרו עד 21 - משרד החינוך, מ-21 - משרד הרווחה.
מיכאל אורון: יש כאן בעיה, אני מרגיש, בעיה תקציבית בבסיס הדברים.
מיכאל אורון: לנושא שהדוקטור אמרה לנושא שלא ייפגעו, אז חברי כבר אמר את הדברים, אני לא רוצה לחזור עליהם.
מיכאל אורון: אני רק רוצה להגיד בקשר למקום עצמו.
מיכאל אורון: אקי"ם חיפה שמנהל את המקום הזה משנת 76', זה לא 30 שנה, קצת יותר, לא חוותה איזו שהיא בעיה מבחינת השילוב שבין האוכלוסיות, גילאי האוכלוסיות, בוא נגיד ככה.
מיכאל אורון: כי כמו שכולם כבר אמרו כאן, האוכלוסייה שנמצאת כאן היא לא רק פיגור קשה, היא גם רב תחומית מבחינת נכויות נוספות ואמרו אחרים שאין דבר כזה, זאת אומרת אי אפשר ללמוד ממקומות אחרים, וכמו שכבודו אמר, אני לא ראיתי מחקרים.
מיכאל אורון: על מה מבססים את הדרישה?
דוד אזולאי: יש פה דבר אחד והוא ברור לכולנו ומבחינתי הם כרגע המחקר והם העדות והם הגורמים שקובעים.
דוד אזולאי: אחד זה מנהלת המקום, שהיא אומרת את הדברים בצורה שאינה משתמעת לשתי פנים.
דוד אזולאי: היא אמרה את הדברים.
דוד אזולאי: והדבר השני זה ההורים.
דוד אזולאי: הם אלה השותפים הבכירים לכל החלטה שצריכה להיות.
מיכאל אורון: אני רוצה להוסיף עוד כמה דברים.
מיכאל אורון: יש לי בן, אני גם יושב ראש אקי"ם חיפה, אבל גם אב לבחור שנמצא כאן 34 שנים במקום הזה.
מיכאל אורון: בחור שהתחיל את "החינוך שלו" כשהוא היה בן 5 ועד היום אפשר להביא אותו לכאן, אני יכול להציג אותו בפניכם, הוא נמצא כאן בכיתת הבוגרים.
מיכאל אורון: וכמו שחברי אמר, הרמה שלו זה פרפר נחמד והיום הוא בן 39.
מיכאל אורון: למזלי, שפר עלי מזלי, אם אפשר לומר ככה, הוא הולך לבד, זאת אומרת הוא יכול ללכת, הוא לא זקוק לכיסא גלגלים, בניגוד לרבים אחרים שבוודאי ראיתם כאן.
מיכאל אורון: אקי"ם חיפה כבר 10 שנים תקצבה במיליוני שקלים תקציב שעומד ומחכה שנשיג מגרש.
מיכאל אורון: ויושבים כאן חברי הנהלת אקי"ם חיפה, בנוסף אלי, שיודעים את הדברים וזה לא סוד.
מיכאל אורון: כמובן שאין לנו את כל הכסף.
מיכאל אורון: יש לנו כסף או לרכוש מגרש או לבנות.
מיכאל אורון: לא יכולים את שני הדברים ביחד לעשות, ו-10 שנים אנחנו מחפשים שמישהו יקצה מגרש.
מיכאל אורון: בשנה האחרונה מצאנו אותו, את זה שמוכן להקצות מגרש, וזה מועצה אזורית זבולון.
מיכאל אורון: הם מוכנים להקצות מגרש והמגרש נמצא כרגע בהליכי, איך להגיש את זה?
דוד אזולאי: הפשרה.
מיכאל אורון: בהליכי טיפול, אני לא יודע כרגע איך להגדיר בדיוק את המילים.
מיכאל אורון: המגרש, כפי שגם ציינו כאן הוא של 10 דונם בערך, והוא נמצא בהליכי הפשרה או What ever.
מיכאל אורון: אנחנו מעריכים שהתהליכים ייקחו לפחות שלוש שנים עד שנוכל להגיד – הנה, מצאנו פתרון משביע רצון לכולם ואנחנו גם מעוניינים לצאת מכאן, זה לא מקום טוב כאן.
מיכאל אורון: אנחנו קיבלנו את המקום הזה בשנת 83', מראש עיריית קריית אתא, שהוא היחידי מכל הרשויות המקומיות האחרות, שהיה מוכן בכלל להקצות מגרש לאנשים עם פיגור שכלי ברמה הזו.
מיכאל אורון: והמגרש שהוא הקצה זה המגרש הזה, שאנחנו כרגע יושבים בו ושנמצא בלב אזור תעשייה, בגב של המפעלים הפטרוכימיים של חיפה, ובכל אירוע מלחמתי כלשהו, הדבר הראשון שמטווח זה המקום הזה, כי הוא שכן.
מיכאל אורון: אז אתה יודע, שני קילומטרים הטיל נופל במקום שם, הוא נופל פה.
מיכאל אורון: וחווינו את זה במלחמת לבנון האחרונה.
מיכאל אורון: למזלנו סגרנו את המקום במלחמה ולא היו פגיעות.
מיכאל אורון: אבל היו כאן אנשים וחווינו את הדבר הזה, שלא לדבר על זיהום אוויר ועל מריעין בישין אחרים.
מיכאל אורון: אני לא רוצה לפרט כאן את כל הבעיות שיש סביב המקום הזה.
מיכאל אורון: ולכן אנחנו הראשונים שרוצים לצאת מכאן.
מיכאל אורון: אבל בכדי לתת את השירות שהוא פנינה, בעיני לפחות, להורים, שאני מודה – אני אחד מהם, אבל לא כולם מודעים לבעיות כאן.
מיכאל אורון: בכדי לתת את השירות הזה חייבים לאגן משאבים, לאגום משאבים, וכמו שידידי אמר, בריכה עלותה, להחזיק בריכה, רק את הבריכה, אני לא מדבר כבר על המחירים הנוספים – זה מחירים בשמיים.
מיכאל אורון: אז צריך לעשות איגום משאבים וככל שאנחנו נאגום משאבים וניתן שירותים למספר אוכלוסיות, אפשר לומר באותה משבצת קרקע, היעילות הכספית של השירות תהיה יותר נמוכה.
מיכאל אורון: אני רוצה להגיד לך ולכל מי ששומע כאן, אקי"ם חיפה מממן את הגירעון התקציבי השנתי של המקום הזה, שהוא בסדר גודל בממוצע רב שנתי, כחצי מיליון שקלים, כל שנה אק"ים חיפה מכניסה כאן מתרומות.
מיכאל אורון: בנוסף ---
רוני צוויק: סליחה שאני קוטע אותך, לא רק מתרומות, מזה שתשעה חברי הנהלה עובדים 24 שעות ביממה וחוסכים כמיליון שקלים בשנה.
רוני צוויק: זאת אומרת כל מה שחברי ההנהלה ---
רותי שיין: בהתנדבות שכחת להגיד.
רוני צוויק: בהתנדבות מלאה.
רוני צוויק: את מה שאני עושה אני מעביר כאן לגנאור מכיוון שהאח שלו והבן שלו וכל הילדים האלה חשובים לנו וחשובים לנו בלי שום פער של גיל, ואין לנו רצון להישאר כאן אפילו לא שנייה אחת, חברים.
רוני צוויק: לא שנייה אחת.
רוני צוויק: כשאני ראיתי את המקום הזה בפעם הראשונה אמרתי – הלו, כאן חוות הגז וכאן פטרוכימיה, ושם בתי זיקוק – זה המקום שהכי טוב בשבילנו?
רוני צוויק: אבל כשפנינו לראש עיריית חיפה הוא זרק אותנו מכל המדרגות.
רוני צוויק: כשפנינו לראש עיריית קריית ביאליק הוא אמר שהוא יבדוק, וכן הלאה וכן הלאה.
רוני צוויק: אני לא אלעיט אתכם את כל ראשי הערים מסביב.
רוני צוויק: זאת אומרת אף אחד מכל הגוורדיה של ראשי הערים לא מוכן בכלל לשמוע מאיתנו.
רוני צוויק: אז חברה' קצת, בואו תעזרו לנו, תנהלו מלחמה בשבילנו להביא קרקע איפה שאתם רוצים.
לאה ברקמן פורת: אבל יש כבר, רוני, יש כבר, אנחנו בדרך.
רוני צוויק: בסדר, יש, נכון.
רוני צוויק: מזל שהמצפון שלי נמצא תמיד מולי.
רוני צוויק: רגע, תני למיכאל לסיים, אני התפרצתי לדבריו.
מיכאל אורון: אתה קטעת לי את חוט המחשבה.
רוני צוויק: דיברנו על הכסף הצבוע שיש לנו לעניין הזה.
מיכאל אורון: אמרתי את זה.
רוני צוויק: אז אני מתנצל.
דוד אזולאי: בסדר, הוא בסך הכל אמר דברים חיוביים.
דוד אזולאי: טוב, עד שתיזכר, בבקשה.
רותי שיין: אוקי, שוב, אני פונה באופן אישי לאחראית על הגברת ממשרד הרווחה, לשתי הגברות ממשרד הרווחה וממשרד החינוך.
רותי שיין: כשאני הגעתי לרופאות בבית חולים הדסה ושערי צדק ושאלתי מה עם הילד ומה הצפי וזה, הן אמרו לי – את האמא ואת יודעת הכי טוב.
רותי שיין: את זאת שתעדכני אותנו ואת זאת שתדעי הכי טוב מה טוב לילד שלך.
רותי שיין: ולכן אני פונה אליכן ואומרת – שמעתן פה את קולות ההורים ואקי"ם חיפה זה הורים, וכולנו הורים פה לילדים.
רותי שיין: תאמינו לי, אם אתם תפתחו בבקשה את ליבכם וגם כמובן את ראשכם, את המוח, ותשמעו לקולות של ההורים, ההורים יודעים מה הטוב ביותר לילדים שלהם.
רותי שיין: ואם אנחנו אומרים שהפרדה כזאת, שהיא נובעת ממניעים אחרים לחלוטין, זרים לחלוטין למטרה לשמה נמצא פה גנאור, וטובת הילדים לטעמי לא עומדת בפניכם בקטע הזה.
רותי שיין: אז תסתכלו טוב פנימה למצפון שלכם ותקשיבו למה שההורים אומרים לכם, כי הם אלה שמכירים טוב ביותר את הילדים, ותענו לבקשה הזאת, כי לגדל ילד כזה, אני לא מאחלת לאף אחד, ואם יש פה איזה שהוא גוף כזה שנותן לנו כזה רווחה נפשית ופיזית למשך כל היום, אין דבר יותר טוב מזה.
רותי שיין: וכמו שאומר מיכה, כל הפרדה כזאת היא הרי תעשה בדיוק תלך לכיוון ההפוך, והמשאבים יהיו הרבה יותר גדולים.
רותי שיין: אז על מה אתם מדברים?
רותי שיין: בשביל מה הדבר המלאכותי הזה שהוא נוגד גם עניין כספי לוגי וגם את בקשותיכם של ההורים שמכירים את הילדים שלהם הכי טוב.
דוד אזולאי: רבותי, לפני שאני אגש לסיכום הדיון, אה, דפנה, סליחה.
דפנה אזרזר: קודם כל אני רוצה להודות לכבודו שהגיע.
דוד אזולאי: אני מקבל משכורת בשביל זה, לא צריך להודות לי.
דפנה אזרזר: יש הרבה שמקבלים משכורת ולא היו באים.
דוד אזולאי: אנחנו לא בהתנדבות, אנחנו מקבלים משכורת בשביל זה.
דוד אזולאי: מה לעשות.
דפנה אזרזר: ושלומית, שתמיד פתוחה לפניות שלנו.
קריאה: שמעתי שהמשכורת שלהם זה כמו התנדבות.
דוד אזולאי: לא התלוננתי על המשכורת.
דוד אזולאי: תודה, בבקשה.
דפנה אזרזר: קודם כל אני דפנה אזרזר, אני זאת שפנתה לוועדה ואני אמא של ע., שנמצא פה בכיתת הגן.
דפנה אזרזר: אני רוצה להגיד לך שעד שהבן שלי הגיע לפה אני עברתי הרבה מדורים, מדורי גיהינום בבתי ספר אחרים באזור, וכשהגעתי לפה הבנתי שאני יכולה לשבת בבית והראש שלי שקט.
דפנה אזרזר: עד שהגעתי לפה זה לא קרה.
דוד אזולאי: כמה זמן הילד נמצא פה?
רחל שינפרבר: שנה רביעית.
דפנה אזרזר: שנה רביעית.
דוד אזולאי: תראי כמה המנהלת מעורה פה בהכל, את לא יודעת, היא יודעת.
דפנה אזרזר: שזה בראש ובראשונה דבר שלא מוצאים בהרבה מקומות.
דפנה אזרזר: אני בכלל לא מבינה למה אנחנו צריכים בכלל לשבת פה ולמה אנחנו צריכים להתחנן ולמה אנחנו צריכים להסביר.
דפנה אזרזר: הרי כל מה שנאמר פה, כל אנשי הרווחה ואנשי ביטוח לאומי יודעים, ויודעים כמה שהמקום הזה הוא טוב לילדים, ולא הוכח אחרת עד היום.
דפנה אזרזר: ומה שאותי מטריד זה, אם לא הוכח אחרת אז למה בכלל לבוא ולהגיד להפריד?
דפנה אזרזר: 36 שנה פועל המקום, 30 שנה ---
רחל שינפרבר: 30 פה, 6 שנים במוצקין.
דפנה אזרזר: פועל באותה צורה והוכיח שהילדים מתקדמים והוכיח שההורים, תראה איך ההורים מרוצים ואנחנו גם ככה מספיק קשה לנו ואנחנו עוברים, הגידול של הילדים האלה זה לא דבר קל וכל אחד פה יודע את זה.
דפנה אזרזר: אז אם טוב לנו באיזה שהוא מקום מסוים – למה להרוס לנו את זה?
דפנה אזרזר: למה בכלל ועוד בייחוד שיודעים שעוד שלוש שנים עוברים למקום אחר, אז למה לא להגיד להשאיר את זה עוד שלוש שנים בנוהל הקיים, להמשיך לתת את התקציבים, הרי מי נפגע?
דפנה אזרזר: הילדים.
דפנה אזרזר: במי פוגעים?
דפנה אזרזר: בילדים אתם פוגעים.
דפנה אזרזר: אתם פוגעים בנו?
דפנה אזרזר: אתם פוגעים בילדים המסכנים, במי אתם פוגעים?
קריאה: וגם בנו.
דפנה אזרזר: אני לא מבינה את זה.
דפנה אזרזר: ועוד דבר אחד.
דפנה אזרזר: נאמר לפרוטוקול של רחל שתוך שלושה חודשים אם הנושא לא מסתדר מפזרים את הילדים למוסדות באזור.
דפנה אזרזר: אני רוצה פה הבטחה לפרוטוקול שזה לא ייעשה.
דפנה אזרזר: אני לא רוצה שעוד חודש יגידו לי – הבן שלך עובר לבית ספר אחר.
דפנה אזרזר: אני מבקשת מכבודו שידאג שתהיה פה הבטחה לפרוטוקול.
דוד אזולאי: טוב, לפני שאני אגש לסיכום הדברים, ויויאן, אני רוצה ל חזור אליך בנושא של משפחת חמזי.
דוד אזולאי: הסיפור של משפחת חמזי הוא סיפור עצוב, ויכול להיות היום הבנתי שהם לא היחידים.
דוד אזולאי: כלומר יש פה עוד משפחות אחרות ואני היה לי דין ודברים גם לי וגם למנהלת הוועדה, שהיינו בקשר ישיר עם דני כץ.
דוד אזולאי: ביקשנו לקדם את הנושא הזה ולמצוא את הפתרון להסעה.
דוד אזולאי: פנינו גם למנכ"ל, גם לראש הרשות, גם לדני ולצערי הרב קיבלתי הבטחה שזה דבר שיטופל מיד, אבל זה לא כך.
דוד אזולאי: הייתי מבקש אם אני יכול כרגע לקבל ממך תשובה חד משמעית שהילד ימשיך לקבל את המימון להסעות כדי להגיע לפה.
ויויאן אזרן: ברשותך, אני לא רוצה לקיים את הדיון פה בפורום הזה.
שלומית אבינוח: למה לא? היה דיון בפרוטוקול.
ויויאן אזרן: סליחה?
שלומית אבינוח: הנושא שלו נדון בפרוטוקול בישיבה הקודמת.
ויויאן אזרן: אני אומרת עכשיו שוב, הסיכום בפרוטוקול היה לקיים דיון במועצה, במחלקה, דיון מקצועי.