GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עילית סוניה שמואלי: אני יודעת שאם היה אפשר והיה לנו יותר כסף אז הייתי יכולה למנוע, אני ועוד הרבה הורים את ההצטננות ואת דלקת הריאות ולהדליק את החשמל קצת יותר ולעשות אמבטיה במים יותר חמים לאורך זמן והילדים היו מקבלים קצת טיפולים פרא-רפואיים יותר, אז הם לא היו מקבלים את דלקת הריאות בצורה כל כך מחורבנת, ואתמול הייתי בלוויה בעפולה ואני מתה, אני לא מצליחה להירגע מזה.
עילית סוניה שמואלי: דפנה אומרת לי, עילית, תעשי טובה לעצמך, תנסי להתנתק ואני מנסה ואנחנו מדברות אחת עם השנייה ונאחזות בבורא עולם, ואני אומרת, 'תודה רבה, אלוהים, תודה ששמחה חיה' ואני נוגעת בה, ואתמול בלילה קמתי בערך עשר פעמים בין 11 ל-5 בבוקר, כשיצאתי מהבית להגיע לכאן, ואני עושה לה ככה.
עילית סוניה שמואלי: אוקי.
עילית סוניה שמואלי: עוד פעם קמתי.
עילית סוניה שמואלי: בעלי אומר לי, 'עילית, די, עזבי, היא בסדר, נו, את לא שומעת את הנשימות?
עילית סוניה שמואלי: ', אני אומרת לו, 'לא, תעזוב אותי, אל תריב איתי', ואני עושה לה ככה.
עילית סוניה שמואלי: ככה, כי האמא הזאת, שאיבדה את הילד לפני יומיים, והאמא מלפני שבוע והאבא מלפני שבועיים וחצי, זה היה בדיוק על דברים כאלה.
עילית סוניה שמואלי: פשוט הילד היה עם דלקת ריאות, שני שיעולים, לא ידענו, להביא לבית חולים, לא להביא, מה עושים, כן לפנות.
עילית סוניה שמואלי: גם לי יש את הסיוט מלפנות את הילדה שלי באמבולנס, כי כשאני צריכה לשלם 800 שקל, אין לי אותם אז אני לא עושה את זה, ואני רוצה להגיד לכם.
עילית סוניה שמואלי: ..
עילית סוניה שמואלי: אורלי אמרה בדיון הקודם שהילדים מתים במוסדות, הם מתים גם בבית.
עילית סוניה שמואלי: הם מתים גם בבית.
עילית סוניה שמואלי: אין לנו כסף והם מתים גם בבית.
עילית סוניה שמואלי: במוסד הוא היה מגיע לגיל 7, בבית הוא יכול לחיות הרבה יותר.
עילית סוניה שמואלי: אני לא רוצה, אני אמרתי את זה בפעם המיליון, אני יוצאת בחמש וחצי בבוקר, לא בראש שלי לחזור לכאן עוד פעם אחת, הם מתים בבית.
עילית סוניה שמואלי: אני יודעת איך סופרים 200 שקל, איך עושים ככה ואיך עושים, כי זה מה שאני יודעת לספור בכיס שלי בערך בכמה ימים, אני לא מבינה איך סופרים משכורת של 23, 30,000, 50,000 שקל, לא מבינה את הקטע הזה.
עילית סוניה שמואלי: אבל אני לא כועסת על אף אחד שהוא מרוויח, אבל אני כועסת על כל אלה שמרוויחים המון כסף ויושבים כאן ואומרים לי 'את לא תקבלי'.
עילית סוניה שמואלי: את זה אני לא מבינה, זה הכי מעצבן אותי.
עילית סוניה שמואלי: אתם לא יכולים להגיד לי 'את לא תקבלי' ואתם יושבים כאן בטונות והילדים האלה מתים בבית.
עילית סוניה שמואלי: אני לא מוכנה ללכת לעוד לוויות.
עילית סוניה שמואלי: תבינו, אני עוד לא התחלתי את החורף, עוד לא התחלנו את החורף והחורף הוא קטלני לילדים שלנו.
עילית סוניה שמואלי: עוד לא התחלנו ואני כבר הלכתי לשלוש לוויות ואלה חברות שלי, אני לא יכולה להסתכל להן בכלל בעיניים.
עילית סוניה שמואלי: אני כל הלילה לא ישנה, אני מתחננת.
עילית סוניה שמואלי: .. אני לא רוצה להתחנן, תעזבו אותי, אין לכם זכות, אין לאף אחד זכות בעולם שאני אתחנן לפניו.
עילית סוניה שמואלי: אני מבקשת, אני דורשת, תתנו לנו את מה שמגיע לנו, אני רוצה שהבת שלי תחיה ואני לא מתכוונת לקום כל לילה ולעשות לה ככה, לא מתכוונת.
עילית סוניה שמואלי: זה לא מה שאלוהים אמר לי כשהוא נתן לי אותה, הוא אמר לי, 'אני נותן לך את הילדה הזאת כי את מסוגלת, ואת תגדלי אותה ואת תשמרי אותה, את המלאך הזה, בחיים', אבל הוא אמר את זה לכל האמהות וכולן נלחמות לשמור אותם בחיים.
עילית סוניה שמואלי: אבל אם עד היום אמרתי שהמוסד רק מקצר להם את החיים ובבית.
עילית סוניה שמואלי: .. גם בבית הם ימותו, אם אנחנו לא נקבל את מה שמגיע לנו.
עילית סוניה שמואלי: ואני מבקשת דבר אחד, את חוק השר"מ, אני מבקשת מחברי הכנסת, תריצו את זה, אתם יודעים להריץ פה חוקים בקריאה ראשונה, שנייה, שלישית, כשזה קשור ללא יודעת מה בחמישה ימים.
עילית סוניה שמואלי: תריצו את זה, ואני מבקשת עוד דבר, יש עכשיו את התוספות שנתן השר כחלון, שהן משמעותיות.
עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה להגיד ש-500 שקל זה לא משמעותי, רבותיי, זה משמעותי, זה המון כסף, זה כן המון כסף בשבילנו.
עילית סוניה שמואלי: אני מבקשת מוועדת העבודה והרווחה, מיושב ראש הוועדה לפניות הציבור, ומכל חברי הכנסת כאן, לגשת לוועדת העבודה והרווחה ולדרוש שיעבירו את התקנות האלה היום ועכשיו ומחר ולהביא את זה להצבעה ושהכסף הזה יהיה בחשבון הבנק ב-28 לחודש, כי אנחנו צריכים לשלם חשמל והילדים האלה לא צריכים למות בבית.
עילית סוניה שמואלי: וסליחה אם אני כועסת, אבל זה כבר מעייף אותי ללכת ללוויות.
עילית סוניה שמואלי: אני רוצה ללכת לשמחות.
דוד אזולאי: נאחל לך, בעזרת ה', שעוד תלכי לשמחות.
דוד אזולאי: דפנה.
דפנה אזרזר: שלום לכולם.
דפנה אזרזר: אני מאוד שמחה על ישיבת ההמשך, זה בהחלט מבורך.
דפנה אזרזר: אני לא אספר על המקרה האישי שלי, כי בטח כולכם מכירים אותו, אני גם כן אמא לילד סיעודי, מתמודדת עם קשיים, איך לגמור את החודש, כמו כולם, כמו כולנו.
דפנה אזרזר: אני כן אספר שבתור ארגון אנחנו מקבלים המון פניות מהורים.
דפנה אזרזר: מאז הדיון האחרון אני חושבת שהפניות עלו בלפחות 30%.
דפנה אזרזר: אנשים והורים שלא הגיעו אליי לפני לספר על המצוקות שלהם, מגיעים.
דפנה אזרזר: ראינו את הדיון, אני גם רוצה להגיד לך, גם לבן שלי אני צריכה, גם אני לא מסוגלת להחזיק מעמד.
דפנה אזרזר: והקשה מכול הייתה שיחה אתמול בצהריים, אני לא יכולה לדבר על זה אפילו, אבא לילד סיעודי מתקשר אליי ואומר לי שהוא כתב מכתב התאבדות וזה במגרה והוא לא יודע אם הוא יחזיק מעמד עד שיבואו להציל אותו.
דפנה אזרזר: אז אני התחלתי להתחנן אליו בטלפון, 'בבקשה, בבקשה אל תעשה כלום, ה' יעזור, יהיה בסדר', ואני מעודדת אותו.
דפנה אזרזר: גם לי קשה, אבל אני מנסה לעודד אותו ולהגיד לו שגם אני מתמודדת, 'תראה, כל ההורים מתמודדים, אל תעשה כלום לעצמך בבקשה', זה אבא שהאישה נטשה את הבית והשאירה את האבא לגדל ילד סיעודי לבד.
דפנה אזרזר: והוא אומר לי, 'דפנה, תזכרי, אני אומר לך בדיוק איפה המכתב, שכל המדינה תדע למה התאבדתי.
דפנה אזרזר: כל המדינה צריכה לדעת את זה.
דפנה אזרזר: אני לא יכול, אני לא יכול כבר להרים אותה, אני לא יכול כבר לרוץ, קשה לי.
דפנה אזרזר: אני מבשל, אני מנקה, אין לי עזרה, אני מתעורר בלילה בשבילה.
דפנה אזרזר: למה אף אחד במדינה הזאת לא מקשיב לנו, למה, דפנה?
דפנה אזרזר: ' אמרתי לו, 'אתה תראה, יהיה בסדר, עוד מעט תהיה לנו עזרה'.
דפנה אזרזר: הוא אומר לי, 'אני הולך למחלקת רווחה, הם אומרים לי לא מגיע לך.
דפנה אזרזר: אני קונה לה טיטולים, 18 טיטולים ב-100 שקל', 18 טיטולים ב-100 שקל.
דפנה אזרזר: הוא אומר לי, 'איך אני יכול להחזיק מעמד?
דפנה אזרזר: אני לא יכול לעבוד כי כל הזמן קוראים לי, בבית הספר כל הזמן היא נופלת, בבית הספר היא זה...
דפנה אזרזר: בבית הספר היא נחנקת', כל הזמן בתי חולים, כל הזמן פינוי עם אמבולנס.
דפנה אזרזר: הוא אומר לי, 'איך אני יכול להתקיים?
דפנה אזרזר: זה מה שהמדינה רוצה, שהמוסד ייקח אותה?
דפנה אזרזר: שייקחו אותה, אני לא יכול להתמודד עם זה יותר נפשית'.
דפנה אזרזר: אני ממש מבקשת, מתחננת, ממי שיש לו פה את היכולות.
דפנה אזרזר: אני הבנתי שאתמול הוגשה הצעת חוק.
דוד אזולאי: הונחה אתמול.
דוד אזולאי: אני תיכף ארחיב קצת בהצעת החוק.
דפנה אזרזר: אני מתחננת מכל מי שיש לו פה את הכוח לעזור לנו, תעזרו לנו, זה כבר לא מותרות, זה חיים ומוות.
דפנה אזרזר: אנחנו לא יכולים ככה, לא יכולים להמשיך להתקיים.
דפנה אזרזר: אני לא מבינה את העובדה הזו, שכשאני אשלח את הבן שלי למוסד זה יעלה 17,000 שקל למדינה, ואם אני אשאיר אותו בבית זה יעלה 4,500.
דפנה אזרזר: למה לעודד אותי להוציא את הבן שלי מהבית?
דפנה אזרזר: למה אילנית צריכה לקבל טלפונים כל היום, 'תזרקי את הבן שלך למוסד'.
דפנה אזרזר: כל הזמן העובדת הסוציאלית מתקשרת אליה ומתחננת אליה שתוציא את הילד מהבית.
דפנה אזרזר: אני רוצה לספר עוד מקרה קטן של אמא שלא יכלה להגיע לפה, אמא חד הורית מחדרה, הבת שלה עברה ניתוח קשה בגב, היא הייתה בטיפול נמרץ עכשיו איתה והילדה הזאת תהיה שמונה חודשים בבית באותה תנוחה.
דפנה אזרזר: זאת ילדה בת 12.5.
דפנה אזרזר: היא אומרת לי, 'דפנה, איך אני יכולה לסובב אותה לבד?' היא מתקשרת אליי כל בוקר בשעה 7:30 ואומרת לי, 'לא ישנתי כל הלילה, תעזרי לי, אין לי מי שייצא לקנות לי לחם וחלב.
דפנה אזרזר: אני לא יכולה להמשיך ככה, אני מתחננת, תעזרי לי'.
דפנה אזרזר: אז אני ממש מתחננת אליכם, תעזרו לנו.
דפנה אזרזר: באותה מידה, תעזרו לנו, אנחנו כבר קורסים.
דוד אזולאי: דפנה, תודה רבה.
חנה הוד: זה ממש מחדל שבמדינת ישראל מגיעים למצב כזה שאנחנו צריכים להתחנן שייתנו לנו כוח, שאנחנו צריכים להילחם בביורוקרטיה וכל מיני חוקים.
חנה הוד: זה ממש עוול, זו בושה שפה אנשים פותחים את סגור ליבם וכואבים את הכאב שלהם ואנחנו צריכים לשבת ולהתחנן.
חנה הוד: על מה?
חנה הוד: אלוהים.
חנה הוד: זו מדינת ישראל הקטנה, זה לא סדר גודל של מאות אלפי ילדים, זו בושה, זאת ממש בושה.
חנה הוד: אני יושבת ומסתכלת ואני אומרת, איפה אנחנו נמצאים?
חנה הוד: אין פה טיפת הומניות.
רבקה ישראל: סליחה, אני לא נרשמתי, אבל אני רוצה לומר משהו.
דוד אזולאי: אני אאפשר לך, רק אני רוצה לשמוע היום את המנכ"לית וכולנו באנו לפה היום כדי לשמוע את המנכ"לית.
דוד אזולאי: אז תעזרו לי, בבקשה.
רבקה ישראל: אני אמא ליונתן שהוא ילד מיוחד.
רבקה ישראל: אני גרה בתל אביב, אני אמא לארבעה ילדים, שניים גדולים ושני תאומים בני 7.
רבקה ישראל: כשהם נולדו וידעתי שאני באיזה שהיא בעיה, אבל לא ידעתי איזה, הקשת היא רחבה ולא יודעים איפה נפלתי, רק באיכילוב אני בת בית.
רבקה ישראל: הילד שלי מקסים, מלא חום, מלא אהבה, אבל הבית הוא לא בית, מכיוון שאני לא ראיתי את אף אחד, רק אותו, ויש לו תאום שגם צריך משהו, אבל רציתי רק לקדם אותו ולא ראיתי את אף אחד.
רבקה ישראל: אבל בעצם גם התאום שלו צריך טיפול רגשי וגם בעלי כועס עליי כי הוא צריך אישה, ואני לא יכולה לראות אף אחד.
רבקה ישראל: מלבד הכסף אנחנו צריכים איזה שהוא טיפול רגשי שינחה אותנו, כי אנחנו לא בתים רגילים.
רבקה ישראל: הלוואי, אני מקנא באנשים שהם משפחה רגילה.
רבקה ישראל: נקרע לך הלב, אתה צריך לנסוע לטיול, לים, אתה לא יכול לקחת את הילד הזה והוא מאוד אוהב מים.
רבקה ישראל: פעם היה תקציב בעירייה, ילדים עם צרכים מיוחדים מקבלים תוספת מים, הילד שלי מת על מים, אבל הורידו את זה וזה חשוב לי, המים האלה, הילד...
רבקה ישראל: אתה יודע, זה עניין של פרינציפ כבר, תוספת מים הייתה, היה משהו.
רבקה ישראל: הילד, יונתן, מת על מים.
רבקה ישראל: אבל גם ככה אנחנו אף פעם לא נהיה משפחה רגילה, אני תמיד אקנא במשפחות רגילות, ואחיות שלי אומרות לי כל הזמן, 'אבל למה את לא יוצאת לעבוד?' אני באתי מתחום השמחות, היה לי מקום לאירועים הכי גדול בארץ, היו לי שתי מסעדות נפלאות, אני לא מסוגלת, אני לא ישנה בלילות.
רבקה ישראל: הוא מעיר אותי.
רבקה ישראל: אני לא יכולה לתפקד כבן אדם שפוי.
רבקה ישראל: אתה לא ישן, אז ההיגיון שלך לא עובד.
רבקה ישראל: ואחרי זה בעלי, 'מה יש לך?' אני צריכה כל היום, 'תעשו לי טובה', 'תעשו לי טובה'.
רבקה ישראל: אני צריכה לשמור על העובדת הזרה שלא תלך, שלא תעבוד קשה, לכי תנוחי.
רבקה ישראל: אני חיה בפחד, כי אני צריכה עזרה.
רבקה ישראל: אני פשוט חיה בפחד, שהיא תנוח, מה שהיא רוצה, זה עוד נפש בבית.
רבקה ישראל: ההוצאה שלה יותר מאשר של הילד.
רבקה ישראל: אני קונה לה, אני מפחדת שהיא תלך, אני חיה בפחד.
רבקה ישראל: בעלי רוצה לדבר איתי, אני נרדמת, אני רוצה ללכת להצגה.
רבקה ישראל: שבע שנים, מהיום שהילד הזה נולד, חכי לאירוע חשמלי, מה זה?
רבקה ישראל: איך זה נראה?
רבקה ישראל: אני רק מפחדת.
רבקה ישראל: עוד לא היה אירוע חשמלי, היו דברים אחרים.
רבקה ישראל: אבל זה כל כך קשה, הנפש כל כך פגועה ואתה רוצה לחייך, אתה מלמד את הילד, יונתן, לקום בבוקר ולשיר, 'איזה יום שמח לי היום', והוא פותח את העיניים, אבל אתה לא יכול לחייך לילד השני, והשלישית רוצה משהו והרביעי רוצה משהו, ואז 'אוף גם את', כל היום 'אוף, גם את'.
רבקה ישראל: וזה באמת אוף.
אילנית סבן: אמא של שי בן 12 עם אוטיזם.
אילנית סבן: אני חד הורית, אני מגדלת את הילד שלי לבד, אבל אני רוצה לציין משהו שאנחנו גם שוכחים, שיש הרבה משפחות שיש להם עוד ילדים בבית והם ילדים רגילים לכל דבר.
אילנית סבן: הבן שלי היום הוא ילד בן 4, סובל מבעיות רגשיות מאוד קשות בהיותו אח לילד אוטיסט.
אילנית סבן: אני בטוחה שאם אני אקח אותו היום לאבחון בביטוח לאומי הוא אפילו יאובחן כאספרגר בגלל כל התופעות שהוא רוכש מאח שלו.
אילנית סבן: הוא לא יודע מה זה הצגות, כי אמא שלו לא הולכת איתו אחר הצהריים, כי כל ההצגות זה אחר הצהריים ואני צריכה להישאר איתו בבית עם האח הגדול שלו.
אילנית סבן: זה לא פעילויות, זה לא שום דבר שאני יכולה היום לעשות עם ילד שהוא ילד נורמטיבי לחלוטין, בגלל העובדה שיש לו אח שהוא אח עם בעיה.
אילנית סבן: ואני אומרת עד מתי.
אילנית סבן: כולנו רוצים בסך הכול לחיות חיים שקטים, רגועים, שאני יודעת שאני יכולה להשאיר את הילד שלי בבית עם מישהו שאני יכולה לסמוך עליו במאה אחוז, כי יש לו עוד אח שצריך לגדול בצורה נורמלית.
אילנית סבן: אז מה, אני אגדל עוד ילד נכה?
אילנית סבן: הרי אמא שלו עוד מעט נכה בעצמה.
אילנית סבן: עוד מעט, אני ככה קרובה לזה.
אילנית סבן: אז מה?
אילנית סבן: אז כל המשפחה תהפוך נכה?
אילנית סבן: מה נהיה?
אילנית סבן: עד מתי?
אילנית סבן: אני לא יודעת, לא יודעת.
אילנית סבן: אם הבת שלך מחר תבוא אלייך ותגיד לך 'אמא, הילד שלי מאובחן, יש לו בעיה', מה אתם תעשו כהורה?
אילנית סבן: איך אתם יכולים לעזור לילדים שלכם?
אילנית סבן: אמא שלי כבר גמורה, אין לה יכולת לתת לי יותר, זהו, היא מיצתה את היכולות שלה.
אילנית סבן: אני לבד.
אילנית סבן: אז מה אני אגיד לבן שלי הקטן, 'איתי, תתמודד, מחר מחרתיים אולי גם אתה תהיה כמו שי, כי לאמא אין את היכולת להוציא אותך החוצה, אין לי את היכולת לגדל אותך כמו ילד נורמלי'.
אילנית סבן: זה עצוב, פשוט עצוב.
רויטל לן כהן: אני פשוט צריכה ללכת לעוד ועדה, היא גם בענייני הביטוח הלאומי ואני מאוד רוצה להגיד משהו לפני שאני יוצאת מפה לוועדה הבאה.
אורלי לוי אבקסיס: גם אני צריכה לנהל ועדה בוועדת העבודה והרווחה וזה שני משפטים.
רויטל לן כהן: מאוד קצר.
רויטל לן כהן: אנחנו מדברים פה על ילדים עם נכויות קשות ונוראיות.
דוד אזולאי: בדיון הקודם דיברת.
רויטל לן כהן: נכון, אבל חשוב לי שבתוך הנכויות הקשות האלה תזכרו שיש את הנכויות הבלתי נראות.
רויטל לן כהן: הילד שלי גם עם אוטיזם, אם לא נזכור שהן קיימות, הילדים האלה שוב לא יקבלו כלום.
רויטל לן כהן: זה מה שרציתי להגיד.
רויטל לן כהן: כי אוגניה אמרה שמחלימים בגיל 8 מאוטיזם.
רויטל לן כהן: אוגניה מביטוח לאומי אמרה לי שמחלימים בגיל 8 מהאוטיזם בגלל זה הפסיקו לי את הקצבה בגיל 7.
רויטל לן כהן: כן, ידעת, יש מחקר לביטוח לאומי.
רויטל לן כהן: תשאלו את אוגניה, היא עובדת אצלה.
קריאה: היא כבר לא עובדת שלנו.
רויטל לן כהן: מזל.
רויטל לן כהן: יש לה מחקר שמראה שמחלימים בגיל 8.
רויטל לן כהן: מזל שאמרה לי בגיל 7, יכולתי להפסיק לטפל.
דוד אזולאי: רבותיי, חברי הכנסת, אני אאפשר לכם להתבטא בקצרה.
דוד אזולאי: חברת הכנסת אורלי לוי אבוקסיס.
אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מסתכלים על זה, זה באמת כבר כמה ועדות ואני באמת רוצה לברך את היושב ראש של הוועדה הזו וגם את החברים שהם בדרך כלל ויש עוד כמה שהם מאוד מגויסים לנושא הזה, יכול להיות שנבצר מהם היום להגיע לכאן.
אורלי לוי אבקסיס: אבל זאב ודוד ואחרים, ככל שאנחנו לא נעזוב את הנושא הזה וככל שבאמת כמו הדרך שהתווית פה, אנחנו לא נסגור את המחויבות שלנו גם לעניין הזה, אבל גם נשמור את זה על הרדאר, על סדר היום, שמקבלי ההחלטות האמיתיים במדינה הזו לא יוכלו להתעלם מכך.
אורלי לוי אבקסיס: אני לרגע לא מפחיתה ממה שהשיג משרד הרווחה עם הביטוח הלאומי, אני יודעת ש-500 שקלים זה לא משהו שאפשר לבטל, בטח לא לכאלה שמאבדים את מקום עבודתם, שנדרשים להיות בבית, שנדרשים בחלק מהמקרים גם להוציא תקציבים נוספים, כי המדינה כמובן לא משתתפת בעובד סיעודי, אבל האבסורד הוא שגם כשאנחנו מסתכלים והביטוח הלאומי הרי בדרך כלל עושה, לצערי הרב, כל אחד מסתכל על הקדנציה שלו ואיך יהיה האיזון האקטוארי בקדנציה שלו ולא הלאה.
אורלי לוי אבקסיס: חישוב מאוד מאוד פשוט, ואתה לא צריך להיות כלכלן ואתה לא צריך להיות משהו אחר, של המדינה בצורה כזו, וזה נאמר על ידי חלק מההורים, ילד שההורים שלו, לא בגלל שהם רוצים, לפעמים בגלל שהם קורסים, בגלל שהם לא חושבים שהם לא יכולים לתת ופשוט אני יודעת, זה סרט קשה ביותר, אף אחד לא היה רוצה להיות במקום של הדילמה הזאת ועם ייסורי המצפון של מי שבסופו של דבר קורס תחת הנטל ושולח את הילד למסגרות חוץ ביתיות, שבהן ישנם גם טובים, חייב להגיד, אבל בחלק מהמקרים גם.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא רוצה להגיד פה, כדי שאחרים לא יקבלו ייסורי מצפון כמו שהיה בפעם שעברה.
אורלי לוי אבקסיס: מישהי שאמרה שהיא כבר שקלה להוציא את הילד שלה, בגלל שהיא מתמוטטת והיא אם חד הורית, אז לא, יש גם מקומות טובים, אבל יש גם מקומות לא טובים, אבל כמה זה עולה למדינה.
אורלי לוי אבקסיס: החישוב הכלכלי הנורא פשוט, מי שהוציא ילד לפני גיל 18 מהבית, הסיכויים שהוא יחזיר אותו הביתה אחרי גיל 18 הם אפסיים.
אורלי לוי אבקסיס: מי שהמדינה עודדה אותו להוציא את הילד בילדותו, לא משנה מה, בנערותו, תשלם עליו לכל אורך חייו למוסד.
אורלי לוי אבקסיס: המחירים הם כל כך גבוהים למדינה.
אורלי לוי אבקסיס: אם באמת השיקול פה הוא כלכלי, בבקשה שיעשו את השיקול הכלכלי לטווח ארוך, כי ילד שיישאר בבית מגיל הינקות שלו ויקבל את העזרה הסיעודית המאוד זולה ביחס לסידור החוץ ביתי, בתוך הבית, זה ילד שסביר להניח שבגיל 18 יישאר במסגרת הביתית, עם אותה עזרה.
אורלי לוי אבקסיס: תחשבו על זה, 18 שנים שהיום אנחנו צריכים לפתור, אבל זה לכל אורך החיים.
אורלי לוי אבקסיס: אלא אם כן השיקול פה הוא בכלל אחר והוא לא נוגע לכלכלה, כי בכלכלה אין ספק שהשיקול הכלכלי הוא שההורים יחזיקו את הילד והמדינה תשתתף עם העובד הסיעודי.
אורלי לוי אבקסיס: לא יכול להיות שרק מגיל 18.
אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות שאנחנו רוצים לנפח כיס של מישהו, ואני סתם אומרת את זה, כדי לזעזע, כיס של מישהו כדי שיפתח מעונות או שיהיה לו מספיק מיטות, כדי שזה יהיה לו כלכלי, כי מספקים לו סחורה כל הזמן, או שחלילה וחס זו מדיניות שהורים או בחברה שלנו שלא נראה חלילה וחס חולים, או אנשים שסובלים מבעיות כאלה ואחרות ובואו נדחף אותם לשולי החברה, רחוק מהעין, רחוק מהלב.
אורלי לוי אבקסיס: האם השיקול הוא בכלל משהו אחר?
אורלי לוי אבקסיס: ואני לא רוצה לחשוב מה, קיצור חיים, אין לי מושג מה.
אורלי לוי אבקסיס: אבל נאמר פה על ידי הורים, ופה, אדוני, אני באמת פונה אליך בכל לשון של בקשה, אני ואתה חלק מסיעות חזקות בקואליציה, היה לנו ניסיון, נבלמנו כבר קודם, זו הצעת חוק חדשה, בוא לא נרפה ממנה.
אורלי לוי אבקסיס: שלושת המציעים הראשונים, אולי ארבעת המציעים הראשונים, זאב, אני לא מחשיבה אותך, כי אתה מהאופוזיציה, אבל גם לך יש כוח כמובן, אבל כל אחד פה מרכיב מאוד חשוב בקואליציה הזו.
אורלי לוי אבקסיס: את המסר אני כבר העברתי לשר כחלון, ב-500 שקל לחודש, כמה שזה חשוב וכמה שזה טוב, אין די בזה.
אורלי לוי אבקסיס: אסור לנו להרפות, החוק הזה צריך לעבור והחוק הזה, מעבר להיותו הומני ואנושי, הוא כלכלי גרידא והוא יחסוך למדינה לטווח ארוך.
אורלי לוי אבקסיס: ואם אגף התקציבים באוצר עושה שיקולים לטווח ארוך, זה אחד השיקולים שהוא צריך לעשות.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא אוהבת לדבר על חיי אדם ואורך חיים של אדם במונחים של כלכלה, אבל לפעמים כשאתה מגיע למול הביטוח הלאומי, או מול משרד האוצר, דבר איתם במספרים כי הם מבינים רק מספרים, והמספרים מדברים בעד זה שהמדינה תשתתף מגיל 0, מהרגע שאנחנו יודעים שיש בעיה לילד, במימון של עובד סיעודי.
אורלי לוי אבקסיס: תשמור על משפחות, תראה פחות אימהות חד הוריות שנשארות, כי הבית יוכל לתפקד, יהיה לה זמן גם לילדים האחרים וגם לבעל וגם לקיים מסגרת נורמלית.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא רוצים לפרק משפחות ואחנונ לא רוצים לזרוק את החלשים בתוכנו לשולי החברה, למה שנמצא בדרך כלל באזורי התעשייה הרחוקים מהעין של ה...
דוד אזולאי: רק להביא לידיעתך ולידיעת חברי הכנסת, אם שמתם לב, מי שמוביל את הצעת החוק זה זאב אלקין, למרות שאני הכנתי את זה.
דוד אזולאי: בכוונה עשיתי את זה ולא התבלבלתי, כי באמת המטרה פה היא לא קרדיט אלא לקדם את החקיקה, ולכן נתתי לו את הקרדיט, שהוא יוביל את זה וגם לא אכפת לי שזה יהיה על המכסה של הסיעה שלי, כי הנושא הוא חשוב.
אורלי לוי אבקסיס: בוא נגיש כולנו ביחד, כל אחד לוועדת השרים באותו יום, נציף אותם רק בנושא הזה.
אורלי לוי אבקסיס: כל אחד ייתן מהמכסה שלו.
דוד אזולאי: התייעצתי עכשיו עם חבר הכנסת זאב בילסקי וגם איתך, אני מתכוון כבר לבקש פטור מחובת הנחה ויש לי היענות לעניין הזה וברגע שנקבל פטור מחובת הנחה נוכל להריץ את הנושא הזה ואז הממשלה תצטרך להגיד את שלה.
דוד אזולאי: אנחנו את שלנו עשינו ואז נשמע את הממשלה.
אורלי לוי אבקסיס: אני אגיש את הבקשה.
אורלי לוי אבקסיס: אני שמעתי ורשמתי לפניי.
דוד אזולאי: חבר הכנסת בילסקי.
זאב בילסקי: אני רוצה לשבת ליד דפנה.
זאב בילסקי: יסלח לי אדוני היושב ראש.
זאב בילסקי: אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב ראש, קודם כל תמיד אני מחפש לראות את הצד הטוב שבעניין.
זאב בילסקי: מהחודש האחרון אני חושב שאני המורווח הכי גדול פה ואני אגיד לכם למה.
זאב בילסקי: אני פשוט הרווחתי פה כמה חברות שזו תחילתה של ידידות מופלאה, של דפנה, של עילית, של אילנית, ואני מחפש עוד קרבנות נוספים כדי שככה יהיה לי... וכמה שאני יודע תמיד, ואני חושב שאני יודע בגלל שאני הייתי ברעננה בתפקיד מאוד משמעותי ובית איזי שפירא זה חלק מהחיים שלנו, למען הגילוי הנאות אשתי היא יושב ראש הוועד המנהל בהתנדבות, אני שם...
זאב בילסקי: לא חשבתי שאני יכול עוד ללמוד ופה אני לומד כל פעם מחדש.
זאב בילסקי: כדי שתבינו את רמת החשיבות שלכם בכנסת, היושב ראש מכיר את זה יותר טוב ממני, יש שתי ועדות מאוד חשובות, יוקרתיות, אחת זו ועדת כספים והשנייה זו ועדת חוץ וביטחון.
זאב בילסקי: לי יש המזל להיות חבר בוועדת חוץ וביטחון והיום בדיוק ב-10 בבוקר יש ועדה מיוחדת של חוץ וביטחון וסקירה של הרמטכ"ל ולי היו שתי אופציות, אחת לבוא לסקירה של הרמטכ"ל ושנייה, לבוא לפה, לשבת ליד דפנה, ואני בחרתי בדפנה.
זאב בילסקי: אז קודם כל שתדעי, דפנה, איפה את עומדת וזה מתבטא.
זאב בילסקי: אין לי מספיק מלים כדי לבטא את כל מה שאנחנו שומעים כאן ואת כל מה שאנחנו רואים שקורה.
זאב בילסקי: מהישיבה האחרונה אני יצאתי...
זאב בילסקי: לקחתי את זה מאוד ללב ואני מפיץ את זה ולקחתי חלק מהשידור ואנחנו שלחנו את זה.
זאב בילסקי: זה מתגלגל אצל עשרות אלפי אנשים, אני רוצה שכולם יראו מה שאנחנו ראינו פה, כי כשאתה רואה את זה אתה מבין את זה.
זאב בילסקי: כשאתה נופל בתוך המספרים, אתה לא... ברעננה אני מכיר טוב משפחה נפלאה, שקוראים לה משפחת אקטה.
זאב בילסקי: משפחת אקטה זה זוג, שני חבר'ה צעירים שהם מנגנים בחצוצרה, גם הוא וגם היא, משפחה שאני מכיר אותה מהיום שהם הגיעו לרעננה וליוויתי אותם, ופתאום נולדה להם אריאל ואריאל נזקקה לניתוח דחוף בקנדה, ומה שעשו שני החבר'ה האלה, הם עמדו בקרן זווית וכל הזמן הופיעו בחצוצרות ומכרו דיסקים כדי לממן את הנסיעות שהיו צריכים לקנדה.
זאב בילסקי: הילדה סבלה מפרכוסים, לא יכלה להפסיק.
זאב בילסקי: כשעילית תיארה בפעם הקודמת מה זה פרכוסים, מה זה כשכל כמה חודשים מתפרק כיסא גלגלים, זה מה שהם עברו עם אריאל.
זאב בילסקי: ואתמול היא כתבה לי, ראתה מה שפרסמתי וכתבה לי מכתב.
זאב בילסקי: אני רוצה רק באמת, מנכ"לית הביטוח הלאומי, ידידתי הטובה, לקרוא לך כמה שורות שכותבת לי לימור.
זאב בילסקי: היא כותבת, 'אני לא יכולתי להאמין שאחרי ששירתי בצבא, שילמתי מסים, ביטוח לאומי, את כל החובות שלי, ביום שהמדינה תעמוד למבחן שהיא צריכה לסייע לי אני אעמוד לבד, אני והילדה הנכה שלי.
זאב בילסקי: אני רק מבקשת לשרוד, אנחנו לא מבקשים יותר, ואתה צריך לעמוד שוב ושוב מול מנגנוני ענק וביורוקרטיה ופעם אחר פעם אתה רץ מגורם אחד למשנהו, הדמעות והעלבון ממלאים וחונקים את הגרון והבושה על ההפקרה שלנו נעה בין שנאה למדינה בה גדלת לייאוש.
זאב בילסקי: מי שאין בכוחם וביכולתם דרך קבע לסגור את החודש', אני מכיר אותם מלפני כן, משפחה מאושרת, שניהם מתפרנסים, היא מנהלת מרכז המוזיקה ברעננה, הוא מופיע ומתפרנס, והם הפכו למשפחה ענייה.
זאב בילסקי: אין להם כסף היום, הם לא יכולים לסגור את החודש.
זאב בילסקי: 'אריאל זקוקה להשגחה צמודה 24 שעות ביממה, היא מסכנת עצמה, אין לה שיקול דעת והיא מרבה ליפול'.
זאב בילסקי: ופה, אסתר, אני רוצה לספר לך, אני לא ידעתי שמישהי תביא לפה את הסד אבל אני רוצה לספר לך מה היא כותבת לי על הסד.
זאב בילסקי: 'האם ידוע על אנשים הקונים סדים לרגליים המותאמים אישית באלפי שקלים מדי מספר חודשים להנאתם?
זאב בילסקי: מדוע המדינה דורשת כל כך הרבה ועדות כדי לאשר השתתפות בעלויות הסדים?
זאב בילסקי: (אולי כי טוב לה שאנחנו כמו רוב הורי חבריה של אריאל בבית איזי שפירא מתייאשים בדרך, מממנים הכול לבד, רק לא לעבור את הוועדות הבלתי נגמרות האלה שוב ושוב מדי מספר חודשים, כשצריך שוב לקנות סד.
זאב בילסקי: הילדים פשוט גדלים ואנחנו לא עומדים בקצב)'.
זאב בילסקי: היא כתבה לי עוד הרבה דברים, אני לא רוצה לתפוס את כל הזמן.
זאב בילסקי: אתם מכירים את זה טוב.
זאב בילסקי: אבל אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב ראש, קודם כל זה כבוד גדול בשבילי לשבת פה לצדך ולהיות מהלוחמים עבור האנשים האלה ואני יכול להבטיח לכם שאנחנו לא נפסיק את המלחמה עד אשר נקבל טלפון מכם ותגידו 'תודה רבה, הכבוד חזר אלינו'.
זאב בילסקי: אנחנו מדברים על כבוד ולא על כסף.
דוד אזולאי: תודה רבה, אדוני, אני מאוד מודה לך.
דוד אזולאי: תודה, אני מודה לכם.
דוד אזולאי: אני רוצה לאפשר למנכ"לית להגיד את דבריה.
דוד אזולאי: לפני כן אני רוצה להגיד לך, גברתי המנכ"לית, אל"ף, אני מודה לך שאת משתתפת בדיון שלנו ואת שומעת את הדברים.
דוד אזולאי: יכולתי לעשות לעצמי חיים קלים ולתת לך להיות הדוברת הראשונה ובזה לסיים, אבל תרשו לי, אני אספר איזה שהוא סיפור.
דוד אזולאי: סופר על יהודי אחד שהיה מקבץ נדבות והוא הגיע לביתו של עשיר גדול כדי לקבל את מה שהוא רצה לקבל והוא הקיש בדלת והוא חיכה שבעל הבית ייצא אליו לתת לו ובעל הבית יצא וכמובן הושיט לו את התרומה הנדרשת, אבל אותו עני לא הסכים לקבל והוא עמד על כך שבעל הבית ייצא החוצה לתת לו והוא התעקש, הוא אמר 'אני מוותר עד שתצא החוצה', ואכן בסופו של דבר בעל הבית העשיר יצא מהבית אל אותו עני ונתן לו את מה שנתן לו.
דוד אזולאי: שאל אותו העשיר, 'תאמר לי, למה היית צריך להוציא אותי?
דוד אזולאי: הרי את את אותה פעולה יכולנו לעשות בפנים', אמר לו 'רציתי שתרגיש מה שאני מרגיש ולכן ביקשתי שתצא החוצה'.
דוד אזולאי: אז אני אומר את אותו דבר למנכ"לית, אני בטוח שאת מכירה הרבה מקרים ואני בטוח שאת נחשפת גם למקרים קשים יותר, אבל אני מודה שבשבילי אלו מקרים קשים שלראשונה אני נחשף להם ואני אומר לעצמי, אולי הגעת לעת הזאת בשביל הנושא הזה.
דוד אזולאי: אנחנו תמיד בשליחות, יכול להיות שאני בשליחות הגעתי לוועדה לפניות הציבור.
דוד אזולאי: מי שמכיר פה את ההיררכיה יודע שלהיות בוועדת הפנים ולרדת לוועדה לפניות הציבור אולי זה לא אותו דבר, אבל אני שמח שהיום אני פה ואני אומר שיכול להיות שהגעתי לתפקיד הזה רק כדי לפתור את הבעיה הזאת.
דוד אזולאי: לכן אני אומר לך את הדברים האלה, כשיושבת פה קבוצה של אנשים, ששמענו את הדברים וזה המשך אחד ארוך מהדיון הקודם לדיון הזה, כאשר באמצע נעשו פעולות, כפי ששמעת, על ידי חבר הכנסת זאב בילסקי וחברי הכנסת האחרים וכמובן אחת התוצאות זו הצעת החוק שמונחת לפנינו ואני פונה אלייך ואני מבקש, אני יודע שאת עומדת לסיים את תפקידך, אצלנו האשכנזים אומרים, 'תמיד האורח זוכר את הארוחה האחרונה', אתה מכיר את זה, זאבי.
דוד אזולאי: אז תמיד זוכרים את הארוחה האחרונה ואני מאוד מקווה שתעשי פעולה לא רגילה, יותר מרגילה, למען המשפחות האלה ששמעת אותן ואני בטוח שאת מכירה אותן.
דוד אזולאי: אני יודע שנעשו מאמצים בחודש האחרון, אני יודע את זה, אם זה מספיק, על זה נדבר אחר כך.
אסתר דומיניסני: טוב.
אסתר דומיניסני: אז קודם כל בוקר טוב לכולם.
אסתר דומיניסני: אין ספק שמשפחה שנולד לה ילד נכה במידה זו או אחרת העולם שלה מורכב, קשה, בעייתי, ואיך אמר פה אחד האבות?
אסתר דומיניסני: מי שלא חווה את זה לא מבין את מידת הקשיים.