GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אזולאי: תשמע, יושב פה אדם שנמצא אחת עשרה שנה במוסד מסוים, ואתם באים עכשיו, אני לא נכנס כרגע אפילו למה הסיבות, למה החליטו להעביר אותו מקריית אתא למעלות?
דוד אזולאי: אני מבין שיש בעיה, אין ספק, מי שמכיר את השטח הגיאוגרפי יודע על מה מדובר, יש הבדל בין הסעה למעלות לבין הסעה לקריית אתא.
דוד אזולאי: העלויות וודאי שהן פי שניים, אבל תשמע, יש לך ילד כזה, בחור כזה שזה המקום שלו, זה המענה שלו.
ישראל כץ: היו פה שיקולים נוספים, שאני חושב שהם שיקולים מקצועיים, שכן מתייחסים לזה שאדם נמצא במסגרת הרבה מאוד שנים ורצינו כן לנסות שהוא יגיע למסגרת חדשה, שהיא מסגרת מאוד טובה, מאוד מקצועית של משרד החינוך.
ישראל כץ: אני נציג משרד הרווחה באגף לטיפול באדם עם פיגור שכלי והבחור מינוח הוא בחור שמאובחן כאדם עם פיגור שכלי, ולכן הוא נופל בתחום הטיפול של האגף שלי, שלנו, ואני חושב שהניסיון באמת היה, היות ונושא התקצוב של ההסעות מצא פיתרון ואין לנו היום מגבלת תקציב, המדינה מחויבת להסיע אנשים עם פיגור שכלי שזקוקים להסעה, השיקול כאן היה שיקול מקצועי.
ישראל כץ: רצינו כן לאפשר לבחור שנמצא במשך אחת עשרה שנה במסגרת שאנחנו גם מעריכים אותה כן לנסות להגיע למסגרת אחרת, שהיא מסגרת גם כן מקצועית ביותר.
ישראל כץ: לחסוך ממנו גם את הצורך לנסוע מרחק מאוד גדול.
אבנר עורקבי: אם זה נכשל אז החולה מת.
ישראל כץ: הילד לא מת, כי הוא הולך בסופו של דבר לקבל מסגרת לא פחות טובה מגן אור.
חוסן סעד: פשוט שפן ניסיון.
ישראל כץ: הדברים לא עמדו מול מצב שהוא יהיה בבית והוא לא יקבל מענה.
ישראל כץ: אנחנו רצינו כן לנסות לתת לו מענה נוסף במסגרת אחרת, שאנחנו חושבים שהיא מסגרת מקצועית, והיא מסגרת טובה מאוד.
ישראל כץ: לא טובה, טובה מאוד.
ישראל כץ: לא פחות טובה מגן אור, במקום שיש בו גם יותר רווחה פיזית.
ישראל כץ: גן אור זה מקום מאוד צפוף עם פלח התפלגות ילדים מאוד רחב.
ישראל כץ: יש שם ילדים מגיל שש-שבע שיושבים יחד עם אנשים גם בגיל ארבעים.
ישראל כץ: הם יושבים באותה כתה חבר'ה, אני המפקח על המסגרות האלה, ואני יודע בדיוק את המסגרות.
ישראל כץ: אז אני חייב להגיד שזו היתה כוונה, הייתה פה כוונה מקצועית טובה כן לנסות לתת לו מענה במקום טוב יותר.
דוד אזולאי: מר כץ, אני מניח שבאמת כוונתכם הייתה טובה וניסיתם, בסדר.
דוד אזולאי: אבל בכל זאת, המשפחה אומרת משהו אחר.
דוד אזולאי: השאלה שלי פה, אין בעיה, אני מסכים שצריך לנסות.
דוד אזולאי: יכול להיות שבאמת בחור שנמצא כל כך הרבה שנים באותו מקום ורוצים לבדוק מבחינה מקצועית אולי לשנות לו מוסד, לשנות אוירה, הכול טוב ויפה, מקובל, אני מבין את זה.
דוד אזולאי: אבל ברגע שהמשפחה באה ואומרת, אחרי שהוא ניסה, אתה ראית---
ישראל כץ: לא, הוא לא ניסה.
ישראל כץ: בספטמבר הוא סיים את שנת הלימודים הקודמת בגן אור וכרגע הוא לא הגיע למסגרת החדשה.
סעד חוסן: התחיל בגן אור.
סעד חוסן: הוא התחיל חודש עד אוקטובר.
סעד חוסן: יש הסעה לילדים גם קטנים מהכפר לגן אור, יש שלושה ילדים נכים מאותו כפר, הולכים כל יום לגן אור.
סעד חוסן: חמזי היה נוסע איתם, נהג שהוא גם איתו אחת עשרה שנה.
סעד חוסן: לצערי הרב, אני מרגיש מגיע למועצה, שהדבר נכפה עלי כמו אונס.
סעד חוסן: אונסים אותי בדעות שלי.
סעד חוסן: לוקח ימי חופש על חשבוני להגיע למועצה, טורקים לי את הדלת, אין מענה.
סעד חוסן: אומרים לי זהו, כוכב.
סעד חוסן: אתה הולך לכוכב.
סעד חוסן: זהו, אתה לא מעניין אותנו.
ישראל כץ: גם אני שמעתי את הדברים שאמר פה האח, וגם אני עובד סוציאלי וגם קשוב - - -
סעד חוסן: שלושה אחים שלי נפטרו מאותה מחלה, ואנחנו מכירים הרבה מוסדות.
ישראל כץ: אנחנו נזמין אתכם, ואנחנו נבדוק את השיקול עוד פעם, ויכול להיות שאנחנו נאשר גם בכל זאת המשך בגן אור.
דוד אזולאי: מה שאדוני אומר בעצם, זה לזמן את המשפחה.
דוד אזולאי: אתם באים למשפחה או שהם צריכים לבוא אליכם?
ישראל כץ: אנחנו נזמן אותם ללשכת הרווחה יחד עם המפקח.
סעד חוסן: אין לאמא שלי - - -
ישראל כץ: לא, בינוח.
דוד אזולאי: אני מבקש, כשאתם באים לאזור שלהם תודיעו לי.
דוד אזולאי: אני רוצה להצטרף, אני רוצה להיות שותף שם ולראות את הדברים מקרוב.
דוד אזולאי: אני לא יודע עד כמה אני אוכל להשפיע, אבל אני רוצה להיות שם.
דוד אזולאי: אני חושב, שזה מקרה קלאסי שמחייב את כולנו לרדת ממרומי האולימפוס לשטח, לראות את הדברים בשטח.
דוד אזולאי: אנחנו יכולים לשבת לשמוע את הדברים, וכשאתה רואה את הדברים אתה מתנהל אחרת לגמרי, ולכן אני מבקש להשתתף בביקור הזה.
אבנר עוקרבי: נמצאת פה עורכת דין אלהרר, שלבטח היא מקבלת גם הרבה פניות בנושא הזה.
דוד אזולאי: בסדר, אני אתייחס גם לזה.
דוד אזולאי: אני כרגע, איך אומרים, אני רוצה קודם כל לפתור את הבעיה שבאמת בעיה כואבת, ואני חושב שהאח פה דיבר לכולנו וצריכים לעשות כל מה שאנחנו יכולים.
דוד אזולאי: לכן אני הלכתי על זה.
כאמל ברכאת: אנחנו במועצה, את האמת, למרות שיש לנו וועדה ממונה, אין לנו - - -
דוד אזולאי: אין לכם כסף, אתה בחברה טובה.
כאמל ברכאת: אין לנו בעיה לשלם את העשרים וחמישה אחוז השתתפות המועצה בהסעות, וזאת גם הדעה שלנו אם יהיה תקצוב.
דוד אזולאי: תודה רבה, אדוני נציג השלטון המקומי.
פיני קבלו: אנחנו באמת, הנושא של ההסעות, ואני רוצה שנסביר כאן לאנשים, מדבר פיני קבלו אני סמנכ"ל והרווחה, מחזיק תיק הרווחה בשלטון המקומי.
פיני קבלו: כל נושא ההסעות הוא תמיד עולה, והוא אחד הבעיות הקשות שאנחנו מתמודדים איתם, גם עם משרד החינוך גם עם משרד הרווחה.
פיני קבלו: ואני חושב שלפעמים קל מאוד למשרדים שאנחנו בעצם הקבלנים, שלהוציא לפועל את התכניות שלהם, כי האחריות של הרווחה והאחריות של החינוך היא מופקדים על המשרדים, ונוח מאוד שחלק מהדברים נופלים על הרשויות המקומיות, כאשר אנחנו יודעים איך זה הולך באותם יישובים, ואני, יש הרבה רשויות שמממנות היסעים למרחקים והרשות מממנת מתוך לחץ - - -
דוד אזולאי: החלוקה של תשלום ההסעות זה כמו השתתפות בתקציבי הרווחה של שבעים וחמש עשרים וחמש?
פיני קבלו: לא, זה לא עשרים וחמש.
פיני קבלו: מה שאני מנסה להפנות למשרד, יש להם הרי את מרכזי היום האלה.
פיני קבלו: אם המשרד והמשרד ברווחה הוא פועל אחרת בתקציבים, והוא יכול, הוא הרי יש לו שיטת חישוב אחרת כלפי הרשויות המקומיות, אבל אם אתה מוציא מכרז לאותו מוסד, אז תכניס את הרכב ההסעה בפנים אז, וזה מה שאנחנו מנסים לדרוש, כי העלות של ההסעה היא עלות יקרה.
פיני קבלו: אז הם מעבירים את השבעים וחמישה אחוז מסכום מסוים ולא ואת היתרה.
פיני קבלו: הרשות צריכה לממן, ויש לפעמים הסעות שעולים שבעת אלפים-שמותנ אלפים שקל לחודש והרשות מקבלת את האלף שש מאות-אלף שבע מאות שקלים, ולכן באים ראשי רשויות ומתקוממים ואומרים, אם המשרד - - -
דוד אזולאי: אותם מרכזים מקבלים מימון להסעות, כפי שאדוני אמר, נכון?
שלמה אליישר: כן.
דוד אזולאי: השאלה שלי, למה אי אפשר להעביר את החלק להסעות מהמוסד הזה לרשות המקומית, ואז החלוקה, השלטון המקומי - - -
שלמה אליישר: הוא לא מתנגד לזה, הוא רק אומר שהכסף לא מספיק.
דוד אזולאי: לא, לא, סליחה, השלטון המקומי אומר, אם החלוקה היא של שבעים וחמש עשרים וחמש ואתה מעביר לו גם את החלק שאתה מעביר למוסד, אתם בעצמכם אומרים שמערך ההסעות בשלטון המקומי הוא יותר מאורגן, אז אדרבא ואדרבא, אם זה יותר טוב ויותר מאורגן תנו להם את הכסף הזה, והם יספגו את העשרים וחמישה אחוז, ואתם תתנו להם את החלק הזה.
שלמה אליישר: פיני אמר משהו אחר, אדוני היו"ר, אם אנחנו משלמים אלף ומאתיים שקל, וההסעה כפי שאמר פיני, עולה שבעת אלפים שקל, ואנחנו מעבירים לו את האלף מאתיים שקל והוא צריך לשלם מתוך זה עשרים וחמישה אחוז, הוא אומר, לא עשרים וחמישה אחוז מתוך האלף מאתיים שקל, זה הפער בין השבעת אלפים שקל לעלות הריאלית של ההסעה לבין האלף מאתיים.
שלמה אליישר: אז מה עשינו?
שלמה אליישר: אתה בעצם מפיל על הרשות המקומית לשלם פער הרבה יותר גדול ממה שאתה מוכן לשלם.
שלמה אליישר: אני מבין לחלוטין את מה שפיני אומר, ואני גם לא מוצא כרגע לסתור את דבריו.
שלמה אליישר: אני אמרתי בפתח דברי לפני שנכנסת, שאנחנו פועלים בשני מישורים.
שלמה אליישר: אני חוזר ואומר, אלף, להגדיל את מרכיב עלות ההסעה בדמי אחזקה, להעביר את המרכיב הזה ישירות לרשות המקומית, להוציא את זה מדמי האחזקה, להעביר לרשות המקומית להגדיל את זה, ובאופן שיאפשר לרשות להסיע בעלויות פחות או יותר ריאליות.
שלמה אליישר: עכשיו, אני גם רוצה להסביר משהו תבין, לרשות המקומית יש מערך לוגיסטי מאוד גדול, למה?
שלמה אליישר: מכיוון שהם עובדים עם מחלקת חינוך יש לה מערך ההסעות שלהם, ויש את מערכת הרווחה שיש לה את הצרכים של ההסעות, כמו שאני מקודם נתתי דוגמה כמו של מעונות יום שיקומיים, או כמו במקרה של אגף - - -
אבנר עורקבי: אין פתרונות.
אבנר עורקבי: איך זה יוכל להיות?
אבנר עורקבי: אתה אומר יש פתרונות, יש כספים, יש הכול, אין פתרונות?
אבנר עורקבי: יש אנשים שהם בבית, יש אנשים שפיטרו אותם.
דוד אזולאי: אבל אבנר, למה אתה צועק?
אבנר עורקבי: זה מרגיז שאומרים שיש פתרונות, ואין פתרונות.
שלמה אליישר: אבל אני רוצה להסביר משהו.
שלמה אליישר: לאגף בטיפול לאדם עם פיגור שכלי ישנם שלושת אלפים חמש מאות אנשים שמוסעים, לכמה מרכזי יום?
כאמל ברכאת: אנחנו מסיעים מתוכם אלפיים אנשים.
שלמה אליישר: אלפיים אנשים, סליחה.
שלמה אליישר: לכמה מרכזי יום?
כאמל ברכאת: לארבעים מרכזי יום.
שלמה אליישר: לארבעים מרכזי יום.
שלמה אליישר: שים לב, גודלה של אוכלוסיית היעד של אגף השיקום, רק בתחום של נכות פיזית, אנחנו מטפלים גם בעיוורים ולקויי ראייה, חרשים ולקויי שמיעה ואנשים עם בעיות אורגניות, בערך פי חמש מאוכלוסיית היעד כולה של כל אגף הטיפול באדם המפגר.
שלמה אליישר: יש לנו בסך הכול שבעה מרכזי יום לנכים קשים.
שלמה אליישר: יש עשרות אלפי אנשים עם נכויות קשות.
שלמה אליישר: אנחנו מדברים כרגע על שלוש מאות חמישים מתוכם.
שלמה אליישר: שאלת מקודם, יש בערך עשר-חמישה עשר אנשים שיש שם בעיה מורכבת וקשה, מכיוון שהם מגיעים מאזורים פריפריאליים.
שלמה אליישר: שוב, אני חוזר ואומר, אנחנו למעשה פתחנו רק לפני שנתיים מרכזי יום, אנחנו כרגע בתהליך של למידה.
שלמה אליישר: אנחנו רוצים להצטרף להסדר של האגף לטיפול באדם לפיגור שכלי ביחס להסעה באמצעות הרשויות, אני מצדיק את פיני, הוא רוצה שאנחנו נגדיל את העלות באופן שתהיה ריאלית, ושהם יהיו מוכנים להיכנס לדיל הזה.
שלמה אליישר: היו”ר דוד אזולאי: אני חושב שאתה צריך להציע למנהלי הרווחה, ויושב פה מנהל רווחה, תוציאו.
שלמה אליישר: מנהלי רווחה לא בנויים, עובדים סוציאליים לנושא של היסעים.
שלמה אליישר: ברגע שאתה מוציא לאותו מרכז יום, ואתה מתקצב אותו במכרז תכניס את מרכיב ההסעות בתוך המרכיב הזה.
שלמה אליישר: אין צורך שהנושא של ההסעה ייפול על הרשויות המקומיות.
שלמה אליישר: לא, אני רוצה לומר משהו על העניין הזה, אדוני היו"ר, הרשויות המקומיות מסיעות גם אנשים עם אוטיזם, גם אנשים עם פיגור שכלי וגם אנשים נוספים.
שלמה אליישר: המפעיל שמפעיל מרכז יום לנכים קשים צריך להסיע רק אנשים למרכז יום לנכים קשים.
דוד אזולאי: השאלה אדוני, אם אתה יכול לחבר את כל המקרים?
שלמה אליישר: זה מה שאני מנסה לעשות.
שלמה אליישר: זה בדיוק מה שאני מנסה לעשות.
פיני קבלו: רצינו, גם אולי בגלל מצב הרשויות בימים אלה, אבל אנחנו זוכרים תקופות שהמסיעים לא קיבלו כסף, והם לא הסיעו בגלל משבר שהיה ברשויות המקומיות, ולכן אנחנו ביקשנו מאחר והאחריות להיסעים האלה והאחריות לילדים האלה זה של משרד הרווחה שיוציאו את זה מהרשויות המקומיות.
דוד אזולאי: המרכיב של ההסעה יהיה בתוך המוסדות.
שלמה אליישר: אבל כרגע מרכיב ההסעה, כרגע כלול.
שלמה אליישר: במקרה של נכים קשים הוא כלול.
פיני קבלו: לא, הוא משאיר את זה לרשות המקומית.
פיני קבלו: לא למוסד עצמו.
פיני קבלו: שהמוסדות הם יהיו אחראים על ההיסעים, הם ישלמו היסעים, ואז אם יקרה משבר ברשות המקומית שהרשות לא יכולה לשלם, משרד הרווחה כן יכול לשלם, כי הם הוציאו את הכסף.
פיני קבלו: כי ברגע שהכסף עובר לרשות המקומית ויש עיקולים בעירייה אז המסיעים לא יכולים להסיע, ולכן רצינו למנוע גם את התהליך הזה, שזה לא יקרה בעתיד.
שלמה אליישר: רגע, אבל אם אתם מסיעים שלוש מאות אנשים, והמפעיל מסיע רק שלושים אנשים יש לכם יתרון לוגיסטי הרבה יותר גדול, וזה ברור לגמרי.
שלמה אליישר: נצטרך להגיע לעמק השווה ולפצות אתכם בסכום הולם פחות או יותר.
דוד אזולאי: מתי אתם מתכוונים - - -
שלמה אליישר: בחדשים הקרובים.
דוד אזולאי: מה זה בחדשים הקרובים?
דוד אזולאי: זה יכול להיות שנה.
דוד אזולאי: בוא נגדיר את זה בזמן.
דוד אזולאי: אני בהחלט חושב שהישיבה הזו חשובה, מרכז השלטון המקומי, אני גם פונה אליכם, אני מבקש שתקיימו את הישיבה הזו בהקדם.
דוד אזולאי: אני נותן לנושא הזה לא יותר מחודשיים, שחודשיים זה זמן סביר מאוד שגם השלטון המקומי, גם משרד הרווחה ייפגשו ויקיימו דיון וישבו אנשי מקצוע, שיש להם ניסיון רב בנושא הזה ויוכלו להגיע לאיזושהי החלטה.
דוד אזולאי: אני מבקש שתוך חודשיים תעדכנו אותנו, אני בכל מקרה אקיים דיון בעוד חודשיים בנושא הזה ואני רוצה לשמוע.
דליה איציק: שלום, אני אמא לבוגר בן עשרים ושתיים, שנמצא במרכז יום שיקומי.
דליה איציק: הוא נמצא בבר איל.
דליה איציק: ן אני פעילה באלו"ט ואני מכירה את הנושא מהורים רבים ברחבי הארץ.
דליה איציק: לנו יש בעיה מאוד קשה, שהרבה הורים, אוטיסטים הם לא מקבלים קצבת ניידות אבל הם לא יכולים להתנייד לבד, הם תמיד צריכים מלווה, הם צריכים בדרך כלל הסעה, הסעה במונית.
דליה איציק: אנחנו מדברים על קבוצה של מאה אוטיסטים, שהם לא נמצאים בהוסטלים.
דליה איציק: רוב האוטיסטים היום, הם אחרי תיכון, ברגע שהם יכולים, היום המגמה היא לשים אותם בהוסטלים.
דליה איציק: המצב היום, שפשוט גורמים להורים שגם אם הם רוצים, שהילדים יישארו בבית - - -
דוד אזולאי: סליחה שאני קוטע אותך, סליחה.
דוד אזולאי: ד"ר אליישר, אני מבין שאתה צריך ללכת.
דוד אזולאי: מי יוזם את הדיון הזה, אתם או השלטון המקומי?
שלמה אליישר: אנחנו נביא את זה לדיון עם המרכז לשלטון מקומי.
דוד אזולאי: לא, שאלתי מי היוזם?
שלמה אליישר: יש לנו שולחן משותף, אנחנו נקבע פגישה, אני ופיני ואסף בן יוסף נקבע פגישה.
דליה איציק: דברים שנמצאים אצל ד"ר אליישר, חזקה עליהם שהם מטופלים מהר.
דליה איציק: אנחנו מכירים.
דליה איציק: אחת מנקודות האור שיש במשרד העבודה והרווחה, ד"ר אליישר.
שלמה אליישר: תודה רבה.
דליה איציק: אחד מנקודות האור המרכזיות, אנחנו מאוד מעריכים, וצריך גם לדעת להודות לו.
דוד אזולאי: אני אפנה למנכ"ל המשרד, אני אבקש ממנו ליזום את הדיון הזה יחד עם השלטון המקומי.
דוד אזולאי: אני בטוח שתוך חודשיים תתקבלנה החלטות, ואנחנו מבקשים לשמוע את ההחלטות שלכם.
דליה איציק: לא רק שיקום, גם אוטיסטים ביחד וגם פיגור ביחד.
אבנר עוקרבי: אני רוצה להגיד משהו לפני שהוא הולך, הוא נותן לכל הסי.
אבנר עוקרבי: פי עכשיו אלף מאתיים.
אבנר עוקרבי: זה נכון שאלף מאתיים שקלים הסי.
אבנר עוקרבי: פי מקבלים להסעות בוגרים?
שלמה אליישר: נכון מאוד.
אבנר עורקבי: זו התחייבות?
אבנר עורקבי: כי יש לנו הרבה מקרים שלא - - -
שלמה אליישר: מה שאנחנו מגלמים היום בדמי אחזקה זה אלף מאתיים שקל הסעה.
אבנר עורקבי: המון משנים, וגם את הארבעת אלפים - - -
שלמה אליישר: לא לבן אדם עצמו.
שלמה אליישר: למפעיל, למסיע.
דליה איציק: אצל האוטיסטים, ההסדר שמקבלים תמורת קבלות עד סך של אלף שש מאות שקל, שמתוך זה הורים משתתפים בדמי הנסיעה באוטובוס.
דליה איציק: כלומר, יוצא בתכל'ס שהמדינה נותנת דרך הקבלות אלף ארבע מאות שקל לכל משפחה.
לילי אבירי: לא.
לילי אבירי: אני אגיד לך מה, אני יכולה לתקן?
לילי אבירי: רק שנייה.
לילי אבירי: אם העלות היא מעל אלף חמש מאות שקל את מקבלת את האלף חמש מאות, אם העלות היא עד אלף חמש מאות שקל מורידים לך את---
דליה איציק: אוקי, אז טוב לדעת, כי זה לא, לא שמעתי את זה מהורים ככה, אבל מה שקורה שרבים האוטיסטים, דבר ראשון מדובר כרגע, מדובר במאה, בקבוצה קטנה שפזורה על כל הארץ.
דליה איציק: והרבה מאוד מרכזי התעסוקה נמצאים רחוק ממקום המגורים, אפילו למשל אם מישהו נמצא במרכז תעסוקה בר אילן והוא גר בתל אביב והוא צריך הסעה עם מלווה, הסכום הזה לא מתקרב בכלל שלא לדבר - - -
לילי אבירי: לא, אני פשוט אומרת דברים.
לילי אבירי: מלווה, אנחנו נותנים יותר, אלפיים מאתיים.
דליה איציק: אלפיים מאתיים מלווה?
דליה איציק: אני מקבלת את התיקון הזה.
דליה איציק: עדיין, גם הסכום הזה של אלפיים מאתיים לא מספיק אפילו את התשלום של המונית.
דליה איציק: אוקי?
דליה איציק: גם ככה, גם אלפיים מאתיים לא יספיק לתשלום של המונית, כשצריך לנסוע מתל אביב לבר אילן.
דליה איציק: עכשיו, אני מדברת על בעיה קטנה - - -
דוד אזולאי: זה נשמע יותר טוב מאותה קבוצה של ילדים שדיברנו עליהם.
דליה איציק: הילדים הבוגרים עם האוטיזם לא מקבלים קצבת ניידות.
דליה איציק: הם מקבלים רק, בדרך כלל בתפקוד הזה זה קצבת נכות וקצבת שירותים מיוחדים לפעמים, אוקי?
דליה איציק: אנחנו משתדלים כמה שיותר, אבל המצב הוא שהורה לא יכול לעמוד, ואני נתתי תיאור של משהו שהוא מאזור המרכז.
דליה איציק: כמובן, שאם בן אדם, ותיכף יושב לידי אהרון שייתן דוגמה, אם בן אדם צריך להגיע מאזור חיפה לכרמיאל ואין לו אלטרנטיבה בחיפה, כלומר המצב הוא היום שהרבה פעמים אין אלטרנטיבה, או אני יודעת על משפחה מנתיבות שישבה, הילד ישב יותר משנה בבית כי הוא היה צריך להגיע לבאר שבע למרכז תעסוקה.
דליה איציק: כלומר, ישנם בעיות מאוד מאוד קשות בנושא הזה, וצריכים לתת על זה את הדעת.
דליה איציק: אנחנו היינו מאוד רוצים להגיע למצב כמו עם הפיגור, שיש איזה תקרה שעד שמעבר לתקרה הזאת ההורים לא משלמים יותר את ההוצאות להסעה למרכזי התעסוקה.
דליה איציק: והייתי מאוד רוצה, שאהרון ייתן את הדוגמה, את הבעיה שיש להם.
דליה איציק: עכשיו, אני רק רוצה להגיד שאהרון תיכף ידבר על בעיה, ויסביר איך ההורים מוצאים קומבינות איך להסתדר עם הדבר הזה, והם מצאו קומבינה, שבעצם, רגע אני רוצה להסביר את זה, כדי אם הם אם היו מקבלים תקציב יותר גדול הם לא היו צריכים לעשות קומבינה, שזה בלי קבלות.
דליה איציק: ואז היו משלמים את הכסף.
דליה איציק: אז היום יש מצב, יש איזה מין פלונטר שעכשיו הוא יספר אותה, אבל אם היו לנו תקציבים בצורה ראויה לא היה להם את הפלונטר הזה.
דוד אזולאי: בקשה, לילי.
דליה איציק: שיספר אולי את הדוגמה שלו, זה מאוד חשוב.
דוד אזולאי: אני אאפשר לו, אני אאפשר לו.
לילי אבירי: אני מנהלת השירות לטיפול באדם עם אוטיזם.
לילי אבירי: אז כל נושא האוטיסטים הוא מאוד חשוב, ובייחוד כל הנושא הזה של בוגרים שנמצאים בבית, זה רק התפתח בשנתיים שלוש האחרונות.
לילי אבירי: אז מה שקורה אצל האוטיסטים, בעצם האוכלוסייה מאוד מפוזרת, ואז יש בכל עיר אחד או שניים, שמוסעים להסעה, וכמובן העלות היא מאוד גדולה.
לילי אבירי: מה שאנחנו עושים עכשיו, אנחנו מנסים לשדרג את התעריף ולנסות לראות, באמת להתכוון כמו בפיגור שהצליחו עם הבג"ץ קצת להעלות את התעריפים.
לילי אבירי: ובית, אני חושבת שהפיתרון שמה שד"ר שלומי אליישר אמר עם השלטון המקומי הוא מאוד יעיל, כי להורה אנחנו יודעים, שהורה מאוד קשה להפעיל את ההסעה לבד.
לילי אבירי: אם השלטון המקומי ייתן לזה יד אז הוא יוכל להיכנס לאיזה--- או לעשות איזה דיל עם חברת ההסעות, מה שקורה כרגע, שאני אומרת שבגלל שהשלטון המקומי לא משתף פעולה אז ההורים אלה שצריכים - - -
דוד אזולאי: הוא לא משתף פעולה, זה דורש ממנו הוצאה שאין לו.
לילי אבירי: לא, אבל גם בכיוון של הפעלת ההסעות.
לילי אבירי: כלומר, אם ההורה, אם הוא יסיע, אם ההסעות תהיינה דרכו זה פשוט יוזיל את ההסעה, מאשר הורה לוקח לבד מונית או הסעה מסוימת.
לילי אבירי: אז עושים --- ברשות, אז כמובן שזה מוזיל את ההסעה, והם גם עושים כל מיני מכרזים, השלטון המקומי, כדי להוזיל את ההסעות מאשר אם הורה היה לוקח באופן פרטי - - -
דוד אזולאי: אני מבין את הרעיו, הרעיון הוא נכון.
דוד אזולאי: שבאמת מי שהיה צריך לקחת את הנושא הזה על עצמו זה דווקא השלטון המקומי ,בגלל מגוון המקרים שנמצאים ברשות המקומית.
דוד אזולאי: אבל תסכימי איתי, שלא כל מקרה אחד דומה לשני, ואנחנו עלולים לקבל תוצאה לא טובה, שמסיעים ילד עם מצב כזה ובחור במצב כזה באותה הסעה, זאת בעיה.
לילי אבירי: בסדר, אבל כמו שעשינו בהסעות של מעונות יום שיקומיים.
לילי אבירי: יש כללים, יש תקנות, לא מסיעים גדולים, קטנים.
לילי אבירי: כלומר, איכשהו מוצאים את הדרך.
לילי אבירי: אני חושבת, שאם תהיה נכונות אז אנחנו נוכל לפעול יותר טוב.
אורי מקלב: תאמיני לי, שלי וליו"ר יש ניסיון מיוחד על ההסעות בחינוך המיוחד, או מה הם עוברים, כמה זמן הם עושים, אני לא רואה שם את האושר הגדול.
אורי מקלב: כאחד שהחזיק תיק חינוך בעיריית ירושלים, שזה מקום גדול והיה לנו את היתרון של הגודל, קודם כל, כמה שהשלטון המקומי שלהם, וההורים לא כל כך מאוד מרוצים, ואתם עושים קומבינות בתוך החברות.
אורי מקלב: הם מעלים כמה נכים ביחד ולכן, הם מסובבים את אותו אחד שעה שלמה לנסיעה, מורידים אותו עוד לפני שבכלל מקום הלימוד נפתח.
דוד אזולאי: לא בהכרח שזה יוצא יותר זול.
דוד אזולאי: כאשר יוצאים למכרז וההסעה, והמכרזים אנחנו מכירים את המשחק של המכרזים, שברגע שחברה איקס מתמודדת, החברה השנייה, אף אחד לא מתמודד וכל ההתמודדות היא פיקטיבית.
אורי מקלב: מתברר שכולם קשורים אחד לשני - - -
לילי אבירי: אני חושבת שצריך למצוא איזה פיתרון, כי הפיתרון שאם אנחנו נצטרך ,כמו שכאן את אמרת על דימונה, זה נכון.
לילי אבירי: כלומר, באמת כל מקרה הוא לגופו, אבל חמש עשרה אלף להסעה לחודש זה תקציב שפשוט יגמור את כל התקציבים שלנו.
לילי אבירי: צריך למצוא איזה פתרונות.
דוד אזולאי: אין ספק שיש פה איזה בעיה, ואני חושב שצריך לתת עליה את הדעת, למצוא את הפיתרונות.
דוד אזולאי: אני מסכים איתך, הפיתרון של השלטון המקומי הוא נשמע טוב, כי זה בכל זאת מנגנון עירוני וזה התושב שלו וזה יותר נוח לאחד כמה מקרים.
דוד אזולאי: פה אני אומר לכם את זה, כהורים זה לא כל כך פשוט כמו שאנחנו חושבים.
דוד אזולאי: אני בטוח, שאם ניקח ילד שבבעיה כזו ובחור עם בעיה אחרת להסיע אותם באותה הסעה, ולפעמים אם יש הסעה בכרמיאל, ויש לו בקריות, אז הוא צריך לנסוע עד כרמיאל ולהחזיר אותו.
לילי אבירי: אבל תמיד יש יוצאים מן הכלל.
לילי אבירי: כלומר, אם יהיה לנו כלל מסוים תמיד אפשר לעשות יוצאים מן הכלל, נכון?
דוד אזולאי: מה לעשות, שעבדך הנאמן, באתי ממערכת חינוך ,באתי ממערכת מוניציפאלית ואני מכיר את הדברים האלה ולכן, לצערי הרב, זה נשמע טוב אבל במציאות זה לא עובד.
דוד אזולאי: אהרון, בבקשה.
דוד אזולאי: אני אאפשר לך אדוני.
אהרון אינדיק: אני גם מאלו"ט.
אהרון אינדיק: לפעמים אני שומע את לילי, אני לא יודע אם את בכוחותינו.
אהרון אינדיק: באיזה כוח את?
לילי אבירי: אני לטובת האוכלוסייה - - -
אהרון אינדיק: אני אספר לכם, חשבתי, איך אני יכול לספר פה בכל הדברים הכבדים שסיפרו, אני בא מקריית חיים ואני גר בקריית חיים, והבן שלי בן שלושים, ואני ואשתי החלטנו לגדל אותו בבית, ככה החלטנו, זה רצוננו, זה מה שאנחנו עושים, משתדלים לעשות את הטוב ביותר.
אהרון אינדיק: בגיל עשרים ואחד העבירו אותו, גמר את חוק חינוך חובה, לאלו"ט טבע בכרמיאל.
אהרון אינדיק: המרחק מהקריות לאלו"ט טבע זה משימה משהו קשה, מאוד.
אהרון אינדיק: עם כל המשרדים והרווחה וכל הקומבינות והכול אמרו, תשמע אם יהיה לך שם מיניבוסים, זה עובד על מיניבוסים, אם יהיה מקום במיניבוס נוכל להכניס אותו לשם.
אהרון אינדיק: מה לעשות, אני חבר אגד.
אהרון אינדיק: אני נהג באגד עד היום, עדיין לא פרשתי.
אהרון אינדיק: וקומבינות עד היו"ר, מזכירות אגד, שאותה נסיעה תעבוד במחיר עלות, לשם שמיים, מה שנקרא.
אהרון אינדיק: יש אוטובוס של אגד שמסיע משני הוסטלים עד לכרמיאל, רק שתבינו, שתכנסו לראש שלנו.
אהרון אינדיק: עד לכרמיאל.
אהרון אינדיק: ולא זה עשה ולא זה עשה.
אהרון אינדיק: אנחנו מקמבנים, ההורים.
אהרון אינדיק: ואוטובוס נוסע ובימים של גשם ושמש הכול עובד מצוין.
אהרון אינדיק: כתוצאה מזה האקסטרנים הוא והוא והוא והוא, היה מקום באוטובוס.
אהרון אינדיק: מי שהתאים אז הצטרף.
אהרון אינדיק: שהיו יותר מדי אקסטרנים אמרו לנו ההורים, חבר'ה אתם גם צריכים לשלם עבור מדריך מלווה, כי אוטובוס משתוללים, עניינים, בלאגן.
אהרון אינדיק: שבע מאות שקל לחודש, שבע מאות שקל לחודש.
אהרון אינדיק: אני גר בקריית חיים הערבית ואני מסיע את הבן שלי עד קריית בנימין.
אהרון אינדיק: באמת להגיד לכם, בימים כתיקונם עשר דקות נסיעה.
אהרון אינדיק: אבל מה לעשות?
אהרון אינדיק: עושים תשתיות וכבישים וזה קטסטרופה.
אהרון אינדיק: אני ד"ר לכבישים, מכל הכיוונים ומכל הקומבינות אני נוסע, זה לא הולך.
אהרון אינדיק: בבוקר יש נהג מונית קבוע מסיע אותו, מחיר נסיעה חמישים שקל.
אהרון אינדיק: תחשבנו חמישים שקל כפול חמישה ימים בשבוע, רק ההסעות שהוא מסיע.
אהרון אינדיק: אחרי הצהריים בעד שום כסף בעולם הנהג מונית, והוא חבר שלי, הוא לא מוכן לבוא, כי פעם אוטובוס מאחר בעשר דקות ופעם הוא מגיע בין עשרים, כי הוא מגיע מכרמיאל, ופעם יש מפעל ופעם יש גשם ופעם יש שמש ופעם שם כל מיני פקקים, אז הוא לא מוכן גם לבוא.
אהרון אינדיק: אז אנחנו, אני נותן פה דוגמה ורק שלי, אז אני נוסע אחרי הצהריים, אני לוקח את האוטו ולוקח את הבן שלי.
אהרון אינדיק: יש פה כתוב, שהחליטו שמגיע להם אלף שש מאות או אלף חמש מאות שקל על הכול.
אהרון אינדיק: תעשו את החשבון, כמה, מה חשבונות שם, אז אפשר לתת את הסכום הזה לנצרך.
אהרון אינדיק: לא קטע, ואז אני אומר לך, את אומרת לי, אין מצב בלי קבלות.
אהרון אינדיק: אנחנו, תראי, צריכים להבין דבר כזה, הבחור מגיע מנקודה אלף לנקודה בית, תתמחרו אותו.
לילי אבירי: אני לא מתווכחת איתך.
אהרון אינדיק: לא מעניין אותי.
אהרון אינדיק: אני מספר לכם, לא, אתם תקשיבו לי כמו שאני הקשבתי לכם.
אהרון אינדיק: הבחור נוסע מנקודה א' לנקודה ב' חמישה ימים בשבוע, יש יומן מעקב מתי הוא מגיע.
אהרון אינדיק: תגדירו.
אהרון אינדיק: הוא נוסע על חמור, על סוס ועגלה, על אוטובוס של אגד, על כרטיסיה.
אהרון אינדיק: כל מי שיושב במשכן הזה, כולל כנסת ישראל, כל האנשים שיושבים כאן מתומחרים בהוצאות נסיעה.
אהרון אינדיק: איזה דבר, בשביל מה אני צריך בכלל לבוא לדברים האלה, וכבר החליטו על הסכום הזה.
אהרון אינדיק: אז עד עכשיו נתנו את הסכום הזה, פתאום קמה זה--- אני עכשיו מחזיק מכתב שהגיע פה ממשפחת אבוכראת, שאני, את יודעת, אני רק יכול לעמוד בצילו, הבחור, מה שאני עשיתי זה אני מספר את הסיפור שלי, אותו הבחור שאני מחזיק לו את המכתב, שהוא גם היה כבר בוועדת ערער, הוא נוסע ככה, הוא נוסע מחיפה לקריה הוא חוזר, האבא כמעט לא מתפקד, לא עובד האמא עובדת אחות במשרה מלאה, הוא חוזר ריק לחיפה, הוא עושה את הנסיעה אחרי הצהריים ומי שמכיר את הקריות ואת הפקקים הוא יודע, הוא עושה שישים ק"מ ביום.
אהרון אינדיק: תגידו, תתמחרו אותו בדלק, תתמחרו אותו במשהו, תתמחרו אותו בהוצאות נסיעה, תשנו את הקופסה.
אהרון אינדיק: זה לא הולך, שותים לנו את הדם.
לילי אבירי: אני פשוט רוצה להבין למען הדיוק, בגלל שאתה לא מקבל את הזכות שלך, את האלף שש מאות שקל מה שמגיע לך, הילד נמצא בבית, בגלל שאין קבלות?
אהרון אינדיק: אין קבלות, זה בלתי אפשרי.
אהרון אינדיק: גם נהג מונית אומר לי, אדוני, בשביל החמישים שקל האלה אני עושה את זה לשם שמים.
אהרון אינדיק: ודיברנו גם עם נהג מונית, שגר בזה, כבוד היו"ר העלה עניין--- הוא מקבל קצבת נכות וקצבת שירותים מיוחדים, אבל העלות של אותה משפחה מהכרמל, אותו בן אדם מהכרמל היה צריך לשלם ארבעת אלפים שקל בחודש.
אהרון אינדיק: ארבעת אלפים שקל.
דוד אזולאי: אני מבין את הדרישה, אנחנו לא יכולים להתגמש בעניין הזה.
לילי אבירי: מצידי שיקבל, רק המינהל התקין לא נותן את זה.
דוד אזולאי: לפעמים צריך להשתחרר מהמרובעות.
דוד אזולאי: כאשר הורה מקבל תקציב, ואני מבין למה הם נדרשים לתת קבלות, ואנחנו כולנו חיים, בתוך עמי אנוכי יושב, אנחנו כולנו יודעים, כשאתה הולך לקנות דבר ואתה מבקש קבלה הוא עולה לך יותר באופן טבעי, ובצדק.
דוד אזולאי: בא לך ברוב המקרים, בשמונים-תשעים אחוז אנחנו מכירים את זה.
דוד אזולאי: לך לאולם אירועים תגיד לו, שאתה עושה אירוע ותשמע כמה תעלה לך אירוע עם קבלה ובלי קבלה, ואתה תראה את הפערים.
דוד אזולאי: ואני יכול למנות לך, או אתה רוצה לארגן הסעה לאירוע משפחתי, תשמע כמה זה יעלה לך עם קבלה ובלי קבלה.
דוד אזולאי: אנחנו חיים בתוך מדינת ישראל לצערי הרב, אנחנו מכירים את זה, אבל פה, ואני מבין את החשב הכללי, הדרישה היא צודקת.
דוד אזולאי: בעצם מעבירים כסף, ובצדק אומרים אנחנו רוצים שהכסף הזה יגיע לייעודו.
דוד אזולאי: אכן, אבל אפשר, פה יש לכם כלים לבדיקת הנושא.
דוד אזולאי: אני אגיד לך איך, הרי הילד הזה לא יושב בבית, יש גיליון נוכחות, הוא לא יכול גם להגיע ברגל, אין שום אפשרות כזאת.