GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חנה הוד: ילד עיוור עם צרכים מיוחדים הוא לא יכול לקבל כל מְרפא.
חנה הוד: זה צריך להיות בתחום שהוא מכיר את העיוורון, כי בעצם הקטע שיכול לקשר אותו לילד עיוור עם צרכים מיוחדים זה המלל.
חנה הוד: הרבה מלל.
חנה הוד: עם הגדולה, הגדולה יש לה CP אבל אני רוצה קצת לשמח את חברי הכנסת ולהגיד שיש גם דברים טובים.
חנה הוד: אחרי שהיא גדלה בבית, היא עובדת היום בחברת החשמל.
חנה הוד: היא קיבלה קביעות, היא נישאה ועומדת להיות אמא.
חנה הוד: זה מדובר לגבי ילד שגדל בבית ומקבל אהבה וחום.
חנה הוד: הקטנה שלי היא בת 13.5 והיא זקוקה, בגלל העיוורון וגם פגיעה, כנראה, במוח, אני עושה לה מקלחות, אני מלבישה אותה ובנוסף היא לא רואה שום דבר.
חנה הוד: את כל התחום של ההתפתחות שלה ושל העבודה היום יומית אני יושבת, אני כבר מומחית לברייל.
חנה הוד: יש מחשב, המחשב עצמו, שהוא מדובב והוא מדבר עולה 70,000 שקל.
חנה הוד: מזלי שעבדתי בחברת חשמל.
חנה הוד: אני עזבתי את מקום העבודה.
חנה הוד: הייתי עובדת רווחה המון שנים.
חנה הוד: נאלצתי לעזוב ואני בעצמי חליתי מאד.
חנה הוד: גם אני היום בביטוח לאומי בגלל שהייתי זקוקה לטיפול פסיכיאטרי, קיבלתי 2 התקפי לב, ויש לי 8 סטנדים.
חנה הוד: קיבלתי סרטן.
חנה הוד: זה המכלול שמקבלים מלגדל שני ילדים נכים בבית.
חנה הוד: תודה רבה.
דוד אזולאי: חנה, תודה רבה.
דוד אזולאי: נאחל לך גם רפואה שלמה בהזדמנות הזאת.
חנה הוד: תודה.
חנה הוד: אני ניצחתי.
דוד אזולאי: יצחק הנאו.
יצחק הנאו: ראשית תודה גם ליושב ראש הנוכחי, גם ליושב ראש הקודם שמעלים את הנושא.
יצחק הנאו: אני אשתדל לא לחזור לא על דוגמאות ולא על דברים שכבר נאמרו, כל מה שנאמר פה: אשתי לא עובדת.
יצחק הנאו: אני עובד יותר ממשרה על מנת לפחות לפרנס, אני כבר לא מדבר על עובד זר.
יצחק הנאו: אני העסקתי בעבר עובד זר עבור הבן הקודם שלי שהיה נכה.
יצחק הנאו: הייתי זכאי, העסקתי, אני יודע מהם העלויות ואני יודע איך נראה בית עם עובד זר.
יצחק הנאו: היום אני זכאי עוד הפעם לעובד זר, עבור ילד נוסף נכה שחי, אני לא מסוגל להעסיק אותו.
יצחק הנאו: אני אפילו לא ביקשתי אישור.
יצחק הנאו: כך שהסטטיסטיקה כמה אנשים מחזיקים אישור ולא מעסיקים לדעתי אין לה שום משמעות.
יצחק הנאו: יש המון המון משפחות שזכאים להעסיק עובד זר ובכלל לא מבקשים כי ברור להם מראש שהם לא מסוגלים לממן.
יצחק הנאו: אני עוד הרבה שנים אחרי שנפטר הבן הראשון שלי מימנתי את ההעסקה של העובד זר הראשון שהייתי צריך לממן.
יצחק הנאו: בגלל שצריך להביא את הכסף הזה מאיזה שהוא מקום.
יצחק הנאו: הלוואות.
יצחק הנאו: לעובד זר הראשון לקחתי הלוואות בשביל לממן.
יצחק הנאו: המדינה הרי לא מממנת.
יצחק הנאו: עכשיו, אני אגיע לשורה התחתונה: מדובר פה על איזה שהיא תוספת של 416 שקל.
יצחק הנאו: כל מיני פתרונות כאלה שתקבלו את זה, תוותרו על הדברים האמיתיים, זה הרי שטויות ממש.
יצחק הנאו: זה לברוח מהבעיה האמיתית.
יצחק הנאו: הבעיה האמיתית היא העלות של העובד הזר.
יצחק הנאו: אם אני משווה מה שמקבל מי שמעל גיל 18 במקסימום, אין לי ספק שיש אלפי משפחות, בודדות אומנם, אנשים בודדים שמגיע להם גם עבור ילדים תמיכה מלאה, אז זה ההבדל בין להעסיק עובד זר לבין לא להעסיק.
יצחק הנאו: כי 416, תודה רבה, זה לא עוזר לנו שום דבר.
יצחק הנאו: אבל אני מוכרח לומר עוד מילה אחת, כי היתה פה התפרצות ואני חושב שזה בדיוק הבעיה.
יצחק הנאו: בועדה הקודמת שנוהלה על ידי הרב מקלב, לפני שנה וחצי, היה הרבה דמעות, היו הרבה תיאורים.
יצחק הנאו: המנכ"לית לא היתה, אבל היו פקידים.
יצחק הנאו: הפקידים, בסופו של דבר, שתקו מסיבה אחת פשוטה: הם הסכימו במאה אחוז עם כל מה שנאמר, כי פקידים יותר מלהסכים בהנהון ראש, אפילו לא בפה מלא, הם לא יכלו לעשות כלום.
יצחק הנאו: הם שתקו.
יצחק הנאו: כאן היתה התפרצות שלדעתי לחלוטין לא במקום, אבל זה בדיוק הנקודה.
יצחק הנאו: המנכ"לית לא הגיעה, והמנכ"לית היא זו שיושבת מול האוצר, מול אחרים, היא לא נמצאת כאן כדי להעביר את זה הלאה.
יצחק הנאו: כל הפתרונות - ואני מרחם על הפקידים של ביטוח לאומי שיושבים פה – גם אם הם ישבו בשקט ויסכימו, מעבר לזה הם לא יכולים לעשות כלום, כי פקידים הם גם לא יכולים להגיד הרבה יותר מזה.
יצחק הנאו: ו – 416 שקל האלה הם לא מה שעושים את ההבדל.
יצחק הנאו: לא זה הפתרון.
דוד אזולאי: יצחק.
דוד אזולאי: דני חייט.
דוד אזולאי: עירית ודני חייט.
עירית חייט: אני עירית וזה דני בעלי.
עירית חייט: יש לנו ילדה בת 8 היום ויש לה תסמונת מאד נדירה, היא היחידה בארץ עם התסמונת.
עירית חייט: יש 30 מקרים בכל העולם.
עירית חייט: תסמונת שמתבטאת בעיקר בבעיות נשימה קשות מאד.
עירית חייט: זה אומר שמשהו כמו 6 שנים לא ישנו בכלל בלילה כי היא פשוט לא הצליחה לנשום.
עירית חייט: אשפוזים רבים מאד של חודשים על גבי חודשים בבתי חולים ויש לה שבירות בעצמות.
עירית חייט: היא שברה את עצמות הגפיים כבר 3 פעמים.
עירית חייט: זה אומר שהיא צריכה השגחה כל הזמן ממש סביבה, עליה.
עירית חייט: היא יכולה לשבור את היד מלעשות תנועה קצת יותר קיצונית מלהרים את הידיים, או משהו נורא נורא פשוט.
עירית חייט: יש לה עקמת מאד מאד קשה בגב, מה שגורם לריאות שלה להימחץ ויש לה בעיות גם בדרכי הנשימה העליונות וגם בריאות.
עירית חייט: בעיות רפואיות מפה עד הודעה חדשה.
עירית חייט: מעבר לזה היא נזקקת לאחות צמודה בגן.
עירית חייט: אחות מוסמכת, שגם את זה לא קיבלנו ונלחמנו על זה.
עירית חייט: כשקיבלנו אז אישרו לנו רק עד שעה 2:30 אחות שתהיה איתה בגן, וזה אומר שמ – 2:30 היא בבית.
עירית חייט: אנחנו אוספים אותה בשעה 2:30.
עירית חייט: אין לנו מענה לשעות אחר הצהרים בשבילה.
עירית חייט: לנו כן יש עובדת זרה, אבל אנחנו כמובן מממנים אותה מכיסנו הפרטי.
עירית חייט: זה כרוך כמובן בהוצאות רבות מאד.
עירית חייט: שנינו עבדנו במשרות מלאות.
דוד אזולאי: את יכולה, אם את רוצה, את לא חייבת, רק בשביל לסבר את האוזן, אולי לא המאזינים באולם הזה, אבל הצופים בנו.
דוד אזולאי: דברי על עלויות.
דוד אזולאי: כמה עולה לכם בחודש?
דוד אזולאי: את לא חייבת.
דוד אזולאי: רק אם את רוצה.
עירית חייט: זה מגיע לסביבות 6,000 שקל, ואנחנו לא מדברים על עוד עובד שעוזר וזכאי לפיצויים, כל מיני דברים כאלה שהם נלווים על זה שהוא גר אצלך בבית שאתה מממן עוד בן אדם.
עירית חייט: זה מים, זה חשמל, זה אוכל.
דוד אזולאי: כמה את מקבלת?
עירית חייט: דמי כיס חודשיים.
דוד אזולאי: כמה את מקבלת מהביטוח הלאומי?
עירית חייט: מהביטוח הלאומי אני לא מקבלת שום דבר לעובד זר.
דוד אזולאי: לא, לא, קצבת ילד נכה.
עירית חייט: קצבת ילד נכה לפי 100 אחוזים.
דוד אזולאי: רבותיי, זה לא בשבילנו, זה בשביל הצופים.
עירית חייט: 2,400 שקל בערך.
דוד אזולאי: פחות מ – 2,500 שקל.
עירית חייט: בוודאי.
עירית חייט: הרבה פחות.
עירית חייט: אנחנו ניסינו לחיות בלי עובד זר.
עירית חייט: החיים שלנו כמעט קרסו.
עירית חייט: הם לא כמעט קרסו, הם קרסו.
עירית חייט: אנחנו שנינו היינו בעבודות במשרות מלאות.
עירית חייט: ברגע שהבת שלנו נולדה היינו מאושפזים 7 חודשים בבית חולים.
עירית חייט: אני נאלצתי לעזוב את העבודה שלי די מיידית, בעלי עוד איכשהו החזיק עבודה במשרה מלאה.
עירית חייט: אבל כמובן שגם הוא נאלץ, באיזה שהוא שלב, לעזוב, כי יש אשפוזים ויש בדיקות ויש טיפולים, ויש את הילדה כל יום מ – 2:30 בצהרים ויש לנו עוד בן בבית.
עירית חייט: שנינו עובדים חצאי משרות.
עירית חייט: שנינו נאלצים להתפשר על מקום העבודה שלנו בגלל זה.
עירית חייט: בעלי נאלץ לעבוד מהבית.
עירית חייט: אז גם, הוא צריך להיות מאד זמין.
עירית חייט: לפעמים, יש תקופות שלמות שהוא לא יכול בכלל לעבוד.
דפנה אזרזר: אני חייבת לשאול משהו: איך את מתמודדת כשהילדה חולה?
דפנה אזרזר: מה את עושה?
דפנה אזרזר: ממשיכים להעסיק אותך?
עירית חייט: הילדה שלנו חולה הרבה וזה לא מחלות, אנחנו מדברים על שברים בעצמות.
עירית חייט: לפני כמה חודשים היא עברה, אני חושבת פחות משנה מאז האשפוז האחרון, היא שברה את עצמות הגפיים בשני מקומות.
עירית חייט: היא היתה קשורה למיטה בבית חולים.
עירית חייט: קשורה עם רגל, קשורה למיטה בבית חולים.
דפנה אזרזר: אז מי המשיך להעסיק אותך?
דפנה אזרזר: איך ממשיכים להעסיק?
עירית חייט: ואנחנו היינו בבית חולים במשך 3 שבועות רצוף.
עירית חייט: פשוט ישבנו בבית חולים במשמרות של 24 שעות.
עירית חייט: בעלי עשה לילות ואני עשיתי את הימים.
אורלי לוי אבקסיס: רגע, אז אחת המשכורות היא רק בעבור העובד זר, אם לא אפילו יותר.
עירית חייט: בטח.
עירית חייט: אני עובדת חצי משרה.
עירית חייט: אני עובדת יומיים בשבוע מהבית.
עירית חייט: למזלי זה מתאפשר לי, זה ממש לא מובן מאליו.
עירית חייט: יש לי חברה שאני עובדת בה, הם מאד נחמדים איתי.
עירית חייט: אני לא רוצה לדעת מה יהיה אם פעם אני לא אוכל לעבוד בעבודה הספציפית הזאת, כי זה עבודה מאד מאד נוחה.
עירית חייט: בעלי עובד רק כשהוא יכול.
עירית חייט: הוא עצמאי, אז הוא יכול לווסת את העבודות שלו.
עירית חייט: אבל הוא כמעט ולא מצליח לעבוד כי יש כל הזמן דברים.
עירית חייט: וככה, אלה הם חיינו.
דוד אזולאי: אילנית סבן.
אילנית סבן: שלום לכולם.
אילנית סבן: אני אילנית.
אילנית סבן: בני בן 12.5.
אילנית סבן: האמת שאני שומעת פה את כל הסיפורים ואני פשוט קצת, אצלי, הבן שלי הוא לא על כיסא גלגלים.
אילנית סבן: הבן שלי הוא כן הולך על רגליו, גובהו 1.73.
אילנית סבן: הוא שוקל 75 קילו.
אילנית סבן: אני מגדלת אותו לבד.
אילנית סבן: אני בעצם מייצגת פה את החד הוריות בינינו, כי אבא שלו נטש את המערכה ואני נשארתי לבד.
אילנית סבן: אני עושה את זה כבר 10 שנים.
אילנית סבן: הוא עדיין בטיטולים.
אילנית סבן: הוא לא עצמאי מבחינה התנהלותית.
אילנית סבן: הוא צריך השגחה של 24 שעות.
אילנית סבן: היו תקופות מאד קשות של התעוררויות בלילה.
אילנית סבן: הוא לא היה ישן.
אילנית סבן: הוא מקבל תרופה.
אילנית סבן: היום התרופה כבר לא עובדת.
אילנית סבן: אני צריכה להחליף לו תרופה.
אילנית סבן: התרופה הזו אינה נמצאת בסל התרופות.
אילנית סבן: היא עולה הרבה הרבה יותר כסף.
אילנית סבן: מה שאני לא יכולה היום להרשות לעצמי.
אילנית סבן: אני נמצאת כאן כי אני הגעתי למצב שאני פיזית כבר לא יכולה להתמודד איתו.
אילנית סבן: אני אפילו פניתי להכניס אותו להוסטל.
אילנית סבן: אני שמעתי כאן, זה מאד קשה להגיע להחלטה כזאת.
אילנית סבן: מאד.
אילנית סבן: אני אמורה להחזיר תשובה השבוע.
אילנית סבן: הוא התקבל להוסטל.
אילנית סבן: אני לא יכולה גם לבוא ולהגיד דברים רעים על ההוסטל הזה, כי זה הוסטל מקסים, באמת.
אילנית סבן: יש כאלה.
אילנית סבן: אני לא יכולה להגיד שכל ההוסטלים נוראיים.
אילנית סבן: יש גם הוסטלים מקסימים במדינה הזו, אבל זה פשוט מתיש, מתיש אותך פיזית, זה מתיש אותך נפשית.
אילנית סבן: אני עם שתי פריצות דיסק בגב.
אילנית סבן: אני לא עובדת.
אילנית סבן: אני הגעתי למצב שהייתי צריכה לרדת מהמיטה על ארבע בשביל להחליף לו טיטול.
אילנית סבן: עד היום.
אילנית סבן: זה מעייף וזה קשה.
אילנית סבן: אני כן הבאתי עובדת זרה הביתה.
אילנית סבן: רק מה שאתם שכחתם לציין כאן שזה משהו שהוא מאד חשוב שתדאו.
אילנית סבן: כשאתם מביאים עובדים זרים לילדים זה אמור להיפך, אנחנו אמורים לקבל תקציב הרבה הרבה יותר גדול, כי הם בורחים.
אילנית סבן: מאד קשה להם להתמודד, כי הם לא מטפלים רק בזקן.
אילנית סבן: כשאתה נשאר עם זקן אתה רק עם הזקן.
אילנית סבן: אבל כשאתה נשאר עם ילד זה לטפל בילד זה להיות עם ההורים, זה לעזור להורים.
אילנית סבן: הם מתייאשים מהר, הם בורחים.
אילנית סבן: הם לא נשארים כאן.
אילנית סבן: המשכורת שלהם עבור ילדים צריכה להיות הרבה יותר גבוהה ממה שנותנים למבוגר ואז מה קורה בעצם?
אילנית סבן: הסיעודיים המבוגרים כן מקבלים את התקציב הזה שאתם קוראים לו שר"מ, אנחנו לא ובסוף יוצא שאנחנו יוצאים לעבוד, אני יצאתי לעבוד בשבילה.
אילנית סבן: יצאתי לעבוד בשביל שהיא תוכל להיות בבית.
אילנית סבן: יש לי עוד ילד קטן בן 4, הוא זקוק לטיפולים רגשיים כי מאד קשה לו להתמודד עם העובדה שיש לו אח שהוא גם אלים בנוסף.
אילנית סבן: שיש לו התקפות זעם מאד קשות, שאתה לא יודע איך להכיל את כל זה, ואני עושה את זה לבד.
אילנית סבן: אני עושה את זה לבד.
אילנית סבן: ...
אילנית סבן: נכנס להתקפת זעם קשה, אני צריכה למצוא דרך להפריד את שני האחים כשזה ילד בן 4 בסך הכל שאין לו הבנה למה אח שלו מתנהג בצורה כזאת ואז הוא כן רוצה להגן עלי ואז האח תוקף אותו.
אילנית סבן: זה פשוט בלתי ניתן לתיאור.
אילנית סבן: אנחנו זקוקים לעזרה בבית.
אילנית סבן: אנחנו זקוקים לעזרה אינטנסיבית של 24 שעות.
אילנית סבן: אני לא רוצה להוציא את הילד שלי מהבית.
אילנית סבן: אני עומדת היום בפני החלטה מאד קשה ואני לא רוצה לעשות אותה.
אילנית סבן: אני מבקשת שלא יתנו לי לגרום להגיע להחלטה הזו.
אילנית סבן: בבקשה.
דוד אזולאי: צוריה אריאל.
קריאה: לא פה.
דוד אזולאי: לא פה.
דוד אזולאי: תמי ומשיח קאטיפיאן.
תמי קאטיפיאן: שמי תמי.
תמי קאטיפיאן: אני אמא לארבעה ילדים.
תמי קאטיפיאן: נולד לי ילד נכה.
תמי קאטיפיאן: היום הוא בן 6.5.
דוד אזולאי: תסלחו לי, אני מבקש כאן מכל הציבור, אני מודה שאני ותיק בבית הזה.
דוד אזולאי: אני לא זוכר כזאת ישיבה כל כך קשה.
דוד אזולאי: מעודי לא זוכר ועברתי דברים מאד מאד קשים.
דוד אזולאי: כזה דבר עוד לא עברתי בחיים ואני עושה את זה ואני יודע שזה קשה לכולנו ואני ממשיך לשמוע את ההורים, עם כל הקושי שבדבר הזה, רק מסיבה אחת: שעם ישראל ידע ומקבלי ההחלטות יבינו שאי אפשר להמשיך בסדר יום כאילו לא קרה שום דבר.
דוד אזולאי: אני מודיע לכם ואני אדאג לכך שחברי בקואליציה לא נמשיך להיות אדישים לנושא הזה מפני שאני חושב שהנושא הזה, מי שאדיש לדבר הזה שידע שזאת פגיעה, קודם כל, בחברה במדינת ישראל.
דוד אזולאי: אם אנחנו אדישים לנושא כזה אוי לנו בחברה כזאת של מדינת ישראל.
תמי קאטיפיאן: הבן שלי זקוק השגחה 24 שעות ביום.
תמי קאטיפיאן: הבן שלי חוזר מהגן, אין לי אפשרות לממן עובד זר.
תמי קאטיפיאן: הבנות שלי הגדולות שהן בנות 15 ו – 13 הם צריכות להשגיח על הבן שלי עד שאני מגיעה הביתה מהעבודה.
תמי קאטיפיאן: ביולי השנה, הבת שלי בת 15, חזרתי הביתה והיא ניסתה להתאבד.
תמי קאטיפיאן: היא אמרה לי: אמא, אני לא יכולה יותר לטפל.
תמי קאטיפיאן: זה הבן שלך.
תמי קאטיפיאן: לא יכולה יותר לטפל בו.
דוד אזולאי: תמי, אני אחזור אליך אחר כך, בסדר?
דוד אזולאי: משה רוטמן.
משה רוטמן: שלום.
משה רוטמן: לי קוראים משה, אני מרכז תחום ילדים ומשפחות במטה הפעולה של הנכים.
משה רוטמן: אני אב לילד מונשם.
משה רוטמן: נתקלתי בישראל שלא הכרתי אותה ב – 2002.
משה רוטמן: מדינה שאין לה זכות קיום, שלא מטפלת בחלשים שלה.
משה רוטמן: הורים למעשה נשלחים לבית כלא עם עבודות פרך ללא אפשרות לצאת.
משה רוטמן: על מה מדובר פה, למען השם?
משה רוטמן: אם הם היו נוטשים את הילדים אז המדינה היתה מחויבת לדאוג להם.
משה רוטמן: מה שקורה במוסדות ובהוסטלים – יודעים.
משה רוטמן: לא נעלה את זה.
משה רוטמן: אבל העלות שמה היתה מגיעה לסכומים של בין 16 ל – 18 אלף שקל.
משה רוטמן: נותנים לנו פה 2,400 שקל, שאפילו לנכה קשה מבוגר נותנים חצי מעלות של עובד זר.
משה רוטמן: מה?
משה רוטמן: אנחנו קוסמים?
משה רוטמן: אז אני אומר לך, כבודו, אני הייתי מרוויח מעל 20,000 שקל.
משה רוטמן: במכתב פיטורין כתוב: בגלל היעדרויות של האבא.
משה רוטמן: אני רק לפני חודשיים חזרתי אחרי 5 חודשים עם הילד בתל השומר, שגם היתה לי התניה להביא 2 עובדים זרים.
משה רוטמן: פה זה המקום גם להגיד דברים גם טובים למינהל, למר משה נקש והצוות שלו, שגם עוזרים לנו לשמר עובדים בגלל הצרכים המיוחדים של הילדים, העובדים לא רוצים לעבוד בתוך משפחה.
משה רוטמן: רק כשאין להם ברירה.
משה רוטמן: אז באמת היחידה הזאת עושה עבודה לתפארת.
משה רוטמן: אני לא רואה שום מקום, המדינה הזאת מכניסה את המשפחות האלה להיות בתוך המגזר השלישי.
משה רוטמן: המשפחות לא מתפקדות.
משה רוטמן: הזוגיות, ההורות.
משה רוטמן: אנחנו בעצם, אני רק לפני, השבוע, שבוע שעבר הייתי כקצין במילואים.
משה רוטמן: אני, קשה לי, פשוט קשה לי, כשאני יוצא ביום שישי לעשות פעילות בהתנדבות במשמר הגבול גם, קשה לי לראות את האטימות של המדינה.
משה רוטמן: איפה החברי כנסת?
משה רוטמן: אין פה קואליציה.
משה רוטמן: אין פה אופוזיציה.
משה רוטמן: יש פה אנושיות, למען השם.
משה רוטמן: תזרקו אותם מרכס, את הזקנים ואת הנכים.
משה רוטמן: מה עושים?
משה רוטמן: עושים יותר גרוע, מענים אותם.
משה רוטמן: זה עינוי, זה התעללות במשפחות ובילדים.
משה רוטמן: כשאנחנו מדברים, כבודו, 30 ילדים מונשמים ננטשו במוסדות, בבתי חולים בגלל שההורים אין להם אפשרות לקחת אותם ולטפל בהם.
משה רוטמן: כשילד מונשם העלות יכולה להגיע ל – 30,000.
משה רוטמן: אז אני מודיע לך, קיבלתי 600,000 פיצויים שלא נשארה אגורה אחת, ואפילו שאני תאונת דרכים, כל חודש אני צריך להשלים עוד 10,000 שהילד שלי יהיה בבית.
משה רוטמן: וממה אני אחיה?
משה רוטמן: או מה נתקיים לעת זקנה?
משה רוטמן: אני לא יודע.
משה רוטמן: כרגע אני רק מוציא מהכיס שלי ומהזמן שלי לנסות ולעזור.
משה רוטמן: לא נשמעת הצעקה שלנו.
משה רוטמן: אז דמעה נוזלת.
משה רוטמן: אז מה קרה?
משה רוטמן: ישבה פה לפני שנתיים המנכ"לית של ביטוח לאומי והתחייבה לעשות ועדה בשביל צריכים שר"מ, וברור שצריך.
משה רוטמן: קדחת! לא קורה.
משה רוטמן: למה?
משה רוטמן: אז אנחנו נתכנס בעוד שנה, וזה לא קשור לרצון הטוב שלך, ולרגישות המופלאה שמגלים כל חברי הכנסת.
משה רוטמן: אף אחד שלא יישן בלילה.
משה רוטמן: שיבוא לחוות איתי שבוע.
משה רוטמן: לחוות.
משה רוטמן: שאני צריך מהחדר שינה לשמועה את המכונת הנשמה, או לא לישון.
משה רוטמן: לישון עם עיניים פקוחות, זה מה שקוראים לנו.
משה רוטמן: תפסיקו להתעלל ולגמור אותנו.
משה רוטמן: לא מדובר על קבוצה גדולה.
משה רוטמן: לא מדובר על השקעה גדולה.
משה רוטמן: ואני לא אהיה בוטה.
משה רוטמן: אם היו מוצאים שם איזה עצם של חמור היו מוצאים את המיליארדים גם לזה.
משה רוטמן: תצילו אותנו.
דוד אזולאי: רונית שלו.
דוד אזולאי: עילית, סוניה עילית.
עילית סוניה שמואלי: אני עילית שמואלי.
עילית סוניה שמואלי: אני אמא לבת 15.
עילית סוניה שמואלי: היא מגיל 3 הוכרה כילדת CP.
עילית סוניה שמואלי: אני אף פעם לא חשבתי לא לקחת אותה, אני לקחתי אותה.
עילית סוניה שמואלי: אני חייבת להגיד שהמשפחה שלי אמרה לי שאני הורסת לי את החיים שלי, כי אני למדתי, ואני הייתי שֶפית, והתקדמתי בחיים.
עילית סוניה שמואלי: אבא שלי והאחיות שלי כולם אמרו לי: אם את לוקחת אותה את הורסת לעצמך את החיים שלך.
עילית סוניה שמואלי: אבל זאת ... ואני לא יכולה לא לקחת אותה הביתה.
עילית סוניה שמואלי: תיראו איך שהיא צוחקת אז אני לא יכולה לא לקחת אותה הביתה.
עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה.
עילית סוניה שמואלי: לקחתי אותה.
עילית סוניה שמואלי: זה מאד בסדר בגיל 3, בגיל 4, בגיל 5.
עילית סוניה שמואלי: הם לא שוקלים כלום.
עילית סוניה שמואלי: זה פשוט תינוקי מתוקי.
עילית סוניה שמואלי: לפעמים זה כיף.
עילית סוניה שמואלי: אבל אתם יודעים מה קורה פתאום מגיל 7.
עילית סוניה שמואלי: הילד פתאום נהיה כבד.
עילית סוניה שמואלי: הילדה שלי היא על כיסא גלגלים והיא מזיזה את עצמה, היא ספסטית.
עילית סוניה שמואלי: מתח שרירים נורא גדול והיא כל היום ככה בידיים וככה וככה, אני מתארת לכם איך היא.
עילית סוניה שמואלי: הכיסא כל שנה נשבר וכל פעם 1,500 שקל מתקנים.
עילית סוניה שמואלי: והטיטולים עלו לי עד לפני חצי שנה, עד לפני 4 חודשים 60 שקל ל – 10.
עילית סוניה שמואלי: עכשיו כבר עולים 75 ל – 10.
עילית סוניה שמואלי: אני מחליפה 15 ביום כי היא ילדה גדולה, היא חייבת לשתות כל הזמן, כי יש לה ריפלוקס שתן ואם היא לא תשתה היא תהיה בבית חולים.
עילית סוניה שמואלי: 2,416 לא מכסים את הטיטולים.
עילית סוניה שמואלי: ולא לדבר על ילדה גדולה.
עילית סוניה שמואלי: היא מדברת, אז היא רוצה לראות טלביזיה והיא רוצה ללכת לראות סרט והכל היא רוצה.
עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה לתת לה כלום.
עילית סוניה שמואלי: אני לא עובדת כי יש לה מחזור.
עילית סוניה שמואלי: מי יחליף לה מחזור?
עילית סוניה שמואלי: בעלי?
עילית סוניה שמואלי: טוב, ובואו נגיד שהוא יחליף.
עילית סוניה שמואלי: לבד?
עילית סוניה שמואלי: אי אפשר להרים אותה לבד.
עילית סוניה שמואלי: אי אפשר לקלח אותה לבד.
עילית סוניה שמואלי: אז אני ויתרתי ככה: ויתרתי על בית.
עילית סוניה שמואלי: אין לנו בית.
עילית סוניה שמואלי: אנחנו עוברים שכירות, אני כבר 15 שנה, 15 בתים.
עילית סוניה שמואלי: כי אף אחד לא רוצה להשכיר לאנשים מסכנים שבקושי יש להם כסף ולא יכולים לתת מיליונים.
עילית סוניה שמואלי: מעבר לזה שעברתי בתים אז גם אני כל הזמן צריכה למצוא רשות מקומית שתהיה מספיק נחמדה אלי ולא תיקח ממני ארנונה נורא גבוהה ותסיע לי את הילדה בצורה נורמלית ולא בחאפריות עם עוד 10 ילדים יושבים אחד על השני.
עילית סוניה שמואלי: הכל אני חיה, אתם יודעים איך אני חיה?
עילית סוניה שמואלי: אני חיה ככה: שלום, מדברת עילית שמואלי?
עילית סוניה שמואלי: מה קורה היום?
עילית סוניה שמואלי: אתם יכולים לעזור לי?
עילית סוניה שמואלי: לא, סליחה, אין לנו.
עילית סוניה שמואלי: תודה.
עילית סוניה שמואלי: וככה אני הולכת.
עילית סוניה שמואלי: עכשיו דופקת לאיזה שכן, יום הולדת של ...
עילית סוניה שמואלי: קרב, אתם יכולים לעזור לנו?
עילית סוניה שמואלי: רוצים לעשות לה יום הולדת.
עילית סוניה שמואלי: אפשר תרומה?
עילית סוניה שמואלי: קשה, כי אין, כי למה.
עילית סוניה שמואלי: כי ככה.
עילית סוניה שמואלי: כי בעלי יכול לעבוד, הוא חייב להיות ב – 2:00 בבית, כי היא מגיעה.
עילית סוניה שמואלי: אני לא יכולה להרים 60 ומשהו קילו.
עילית סוניה שמואלי: הוא עם 5 פריצות דיסק.
עילית סוניה שמואלי: אני כבר גמורה פה ופה, ודפנה כמה פעמים היתה בליווי טלפוני איתי כשאני במיון כל פעם, בגלל שיש לי דלקות בכתפיים ובמרפקים ואני לא רוצה לעשות לעצמי שום ניתוח, כי אם אני אשכב יום אחד במיטה, יתפרקו לי החיים.
עילית סוניה שמואלי: כי אין לי נישואין בכלל.
עילית סוניה שמואלי: אני בכלל לא ישנה עם בעלי במיטה, כי אנחנו צריכים להפוך את ... כל הלילה.
עילית סוניה שמואלי: אז אני לא ישנה איתו.
עילית סוניה שמואלי: אני נורא אוהבת אותו.
עילית סוניה שמואלי: כל החיים שלי זה חאפר אחד גדול בגלל מה?
עילית סוניה שמואלי: בגלל שכבר שנה וחצי אני יושבת כאן, יושבת מולי מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, כולם כאן משתכרים המון כסף ואתם בכלל לא מצליחים להבין איך אני מצליחה לחיות ממה?
עילית סוניה שמואלי: מ – 3,500 שקל עם הקצבאות 5,200 שקל.
עילית סוניה שמואלי: איך אתם רוצים שאני אקנה עם זה אוכל?
עילית סוניה שמואלי: איך אני אשלם רק 2,000 שקל על הטיטולים.
עילית סוניה שמואלי: לא נעים לי להגיד לכם שאני כל פעם לוחצת על הטיטול לראות עד כמה הוא ניתן לספוג עוד שעה.
עילית סוניה שמואלי: כולכם כאן יושבים, אתם מקבלים המון כסף.
עילית סוניה שמואלי: אומרים חברים שלי: אבל אנשי ביטוח לאומי.
עילית סוניה שמואלי: ניסיתם פעם לחיות ככה?
עילית סוניה שמואלי: כשאף בנק לא רוצה בכלל לקבל אותך כי אתה צריך, כי אין לך משכורת, אתה חי על קצבה, אתה גם לא מוכר בשום בנק.
עילית סוניה שמואלי: אתה סתם אוויר.
עילית סוניה שמואלי: אני אוויר.
עילית סוניה שמואלי: והכי גרוע שאני אגיד לכם משהו, אני אוויר.
עילית סוניה שמואלי: הבת שלי היא נתון של מספר תעודת זהות.
עילית סוניה שמואלי: היא רק תעודת זהות וקוד סודי וזה מה שהבת שלי ואני אוויר.
עילית סוניה שמואלי: אני מטפלת בה, בשבילה אני חמצן.
עילית סוניה שמואלי: אני האמא הכי טובה בעולם.
עילית סוניה שמואלי: גם הבעל שלי, בני.
עילית סוניה שמואלי: אבל בשביל מדינת ישראל שיושבת כאן אני אוויר.
עילית סוניה שמואלי: אני שקופה.
עילית סוניה שמואלי: אני מספר תעודת זהות מחורבן ואני נטל.
עילית סוניה שמואלי: אף אחד לא רוצה לפגוש אותי.
עילית סוניה שמואלי: כל מקום שאני באה אומרים: תיראי, אולי אפשר לדחות את הפגישה?
עילית סוניה שמואלי: כי יודעים שאני באה לבקש משהו.
עילית סוניה שמואלי: כי איך אני יכולה בלי לבקש, כי אני לא מצליחה לחיות.
עילית סוניה שמואלי: ואני לא מבינה למה אחרי שנה וחצי חזרתי לפה, לאותו דיון?
עילית סוניה שמואלי: אותו דבר.
קריאה: זאת הנקודה.
עילית סוניה שמואלי: בלי מנכ"לית הפעם.
עילית סוניה שמואלי: אני עם אותו דיון, עם אותן תמונות.
עילית סוניה שמואלי: רק עם עלויות הרבה יותר כבדות.
עילית סוניה שמואלי: כי זה צריך טיטולים יותר גדולים.
עילית סוניה שמואלי: צריך אוכל יותר יקר, צריך תרופות פתאום שהיא לא היתה צריכה.
עילית סוניה שמואלי: וכן, ביטוח לאומי, אתם יודעים מה?
עילית סוניה שמואלי: אני אספר לכם משהו.
עילית סוניה שמואלי: יכול להיות שבקרוב אני מגישה תביעה כי אני קצת נדפק לי הראש, אני כבר לוקחת קצת כדורים, אני כבר, אני מאבדת לפעמים את הכוח הנפשי, את השפיות ואני אבקש להיבדק.
עילית סוניה שמואלי: כי אני לא בטוחה שיש לי את הכוח.
עילית סוניה שמואלי: אבל אתם יודעים מה?
עילית סוניה שמואלי: זה לא מתוך זה שאני גרועה, זה מתוך זה שאני טובה ואני רוצה לשמור על הבת שלי, אז אני רוצה להיות עוד יותר טובה.
עילית סוניה שמואלי: אבל זה לא מגיע לי ואני שירתתי בצבא וגם הבעל שלי שירת בצבא, הגדולה שלי בת 17 עכשיו קיבלה צו ראשון, אבל מה?
עילית סוניה שמואלי: אני אוויר בשביל המדינה.
עילית סוניה שמואלי: אבל בשביל הבת שלי אני חמצן.
עילית סוניה שמואלי: אז אם אתם רוצים שהבת שלי תמשיך לנשום, אז אני לא רוצה לבוא לכאן לעוד ועדה.
עילית סוניה שמואלי: נשבר לי, נמאס לי, נגמר לי.
עילית סוניה שמואלי: אני באה לכאן באוטובוס מטבריה הלוך חזור בשביל לספר לכם עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם את מה שכבר הייתם צריכים לעשות טובה שנים אחורה.
דוד אזולאי: שרון שמר.
שרון שמר: אני אקצר.
שרון שמר: יש לי בת בת 13 עם פיגור עמוק, סיעודית לחלוטין עם נכויות קשות, מצב מאד מאד מורכב.
שרון שמר: אני לא אפרט כמה זה קשה.
שרון שמר: אני חושבת שעשו פה כולם טוב שתיארו, אבל אני באמת חושבת שעד שאתה לא מתמודד ועד שאתה לא נחשף, אתם באמת לא תבינו אף פעם כמה זה קשה.
שרון שמר: אז נחסוך בדברים האלה.
שרון שמר: אני רוצה ללכת מבחינה פרקטית קצת ולדבר.
שרון שמר: קודם כל, כל ההקשר של, אני אגב דוגמה למשפחה שכן אוספת שקל לשקל, עובדת מאד קשה, ומממנת מטפל סיעודי ואני לא רוצה לחשוב איך החיים שלנו היו נראים אחרת, אבל מה שבאמת גורם לי להיות כן כוח יצרני, כוח עובד, בדיוק כמו מה שדיברנו לפני שנה וחצי.
שרון שמר: לגבי כל העניין של עובד זר אני כן רוצה רגע להעיר הערה שכזו: יש איזה שהיא סטיגמה על כל העניין של עובד זר.
שרון שמר: אני חושבת שכל האמירה הזו פה של קצבת שירותים לעובד זר בכלל לא צריכה להיאמר בהקשר של עובד זר.
שרון שמר: זה לא העניין כאן אם העובד יהיה זר או לא.
שרון שמר: אני אבחר מי יעזור לי לטפל בילדה שלי.
שרון שמר: יש פה בארץ סטיגמה על עובדים זרים, שהרבה פעמים עובד זר זה מן פיליפיני שמנקה לך את הבית.
שרון שמר: אולי להרבה אנשים מקבלי החלטות.
דוד אזולאי: שרון, אנחנו מדברים על שר"מ.
שרון שמר: אנחנו מקבלים על שר"מ, אבל כמו שזה הוצג עד כה, יכול להיות שאיך שזה מוצג זה גם משפיע על בעלי הדעה וההחלטה, כי כל מה שמשלמים זה עובד זר וכואב להם הלב שעוד עובד זר יעבוד בבית של משפחה ישראלית.
שרון שמר: אני רוצה רגע אבל להמשיך הלאה.
שרון שמר: כל העניין של מוסדות לילדים זה באמת ניצול ציני של המצב,
אורי מקלב: הם לא הבינו ככה.
אורי מקלב: הם לא הבינו ככה, שאת רואה שהם מציעים 400 שקל.
שרון שמר: ה – 400 שקלים האלה לא הציעו אותם.
שרון שמר: הם נלקחו ממני.
עילית סוניה שמואלי: הם נלקחו מאיתנו בחוק הורנוי.
שרון שמר: הם נלקחו ממני לפני שנה.
שרון שמר: הילדה שלי בת 13, עוד שנה היא היתה אמורה לקבל תוספת של 400 שקלים והיא נלקחה לפני שנה.
שרון שמר: הם פשוט מחזירים אותה עכשיו.
עילית סוניה שמואלי: אני קיבלתי והפסיקו לי.
שרון שמר: הם פשוט צוחקים עלינו מגבוה וזה באמת.
עילית סוניה שמואלי: אני קיבלתי, הבת שלי היתה בת 14, קיבלתי 120 אחוז, זה היה 2,830 ומשהו שקלים.
עילית סוניה שמואלי: כשהגיע שר הרווחה הקודם הוא העביר את דו"ח הורנוי, ואז הוא קבע בשביל לממן את דו"ח הורנוי אני פוגע בילדים שמקבלים מגיל 14 את ה – 20 אחוז, הוא לקח מכיס אחד, העביר לכיס אחר ואת ה – 400 שקל שאני קיבלתי פתאום, ביום אחד, באתי ל – 28 לחודש והם נעלמו.
עילית סוניה שמואלי: ואם מישהו לא מבין מה זה 50 שקל בשבילי, אז שיעשה חשבון מה זה 400 שקל ביום אחד.
שרון שמר: כך שלא קיבלנו עכשיו בעצם.
שרון שמר: ף
עילית סוניה שמואלי: זה לא טובה שמישהו הביא לי.
שרון שמר: באמת שיהיה ברור.
אורי מקלב: הרחיבו את הזכאים - - -
שרון שמר: עוד דבר שאני רוצה להזכיר.
שרון שמר: אנחנו לא מדברים פה על להמציא את הגלגל.