GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורית שרף: זה היה משהו ניסיוני.
אורית שרף: אני חייבת להגיד משהו---
אורי מקלב: רגע, אנחנו באמצע הדברים שלו.
שלומית אבינח: אני פשוט לא הבנתי.
אורי מקלב: עורכי הדין, גם בסופו של דבר מגיעים עם זה להוצאה לפועל, אבל זה מסלול אחד, המסלול הרגיל.
אורי מקלב: רשות השידור מעבירה לעורכי דין.
אורי מקלב: עורכי הדין גובים.
אורי מקלב: אם לא מצליחים לגבות, עוברים להוצאה לפועל וזה נעשה דרך הוצאה לפועל.
אורי מקלב: עכשיו, בהוצאה לפועל, יש עוד רשות שהיא גביית המיסים.
אורי מקלב: דהיינו, הם גם עורכי דין.
אורי מקלב: בוא נגיד ככה, למשרדים הממשלתיים והנספחים, כאלה יש,הוא גם אמר, ואנחנו נעזור בגבייה.
אורי מקלב: במקום לקחת עורכי דין חיצוניים, אנחנו נהיה עורכי הדין.
אורי מקלב: כשהמטרה היא גם שיעבדו לפי חוק, יעבדו לפי סדר.
אורי מקלב: הם מחויבים בתקנונים מסוימים.
אורי מקלב: זה גם יותר, בסופו של דבר, יעיל יותר למשרדים, וזה יותר לחייבים לאזרחים
שלומית אבינח: זה עד לעשרת אלפים שקל?
אריה כהן: זה רוב החובות שלהם, של הממוצע שלהם.
אריה כהן: זה ארבעת אלפים שש מאות שקלים, הממוצע של החובות.
אריה כהן: זה עונה לקריטריונים האלה.
אריה כהן: באה המדינה ואמרה, אני חוקקתי חוק.
אריה כהן: אני רוצה שהמדינה תיזום בתיקים האלה, שסכום החוב יהיה כמה שיותר ריאלי.
אריה כהן: ולא להעמיס עליו הוצאות מיותרות.
אריה כהן: עכשיו, מה אני---
אורי מקלב: כשאתה אמרת שהוא, אחרי שהוא קיבל פעם ראשונה את המכתב עם אישור מסירה, כמה הוצאות יש לו על התיק הזה?
אריה כהן: ברגע הזה יש לו את הריבית ואת הצמדה.
אריה כהן: , את האגרה של פתיחת התיק, את החוב עצמו, ואם במידה ויש עורך דין בתיק, אם זה לא במסלול המקוצר, יש לו שכר טרחה א'.
אורי מקלב: אז זאת אומרת, בתובנה, אז כן מורידים---
אריה כהן: אם זה תובנה, גם במסלול המקוצר, יש גם שכר טרחה.
אורי מקלב: אם זה תובנה, אז הוא לא יקבל מכתב רשום עם אישור מסירה.
אריה כהן: אם זה לא תובנה, הוא יקבל לא מכתב מקדים, הוא יקבל, רק מאיתנו, מכתב רשום בדואר רשום עם אישור מסירה.
אריה כהן: כל תיק בהוצאה לפועל לא נפתח, במידה ואין בו תיק עם אישור מסירה.
אריה כהן: עכשיו, בוא, אני רוצה להציע.
אריה כהן: מה אני אומר, ברשותכם, להציע: א.
אריה כהן: אנחנו נשמח לבוא.
אריה כהן: אנחנו לא עושים פה תחרות.
אריה כהן: אנחנו כמובן אנשי מדינה.
אריה כהן: אנחנו לא לוקחים מה שנקרא שום קופון מהדבר הזה, אלא זה אינטרס של המדינה שהחובות יהיו כמה שיותר צמודים.
אריה כהן: אני אומר פה, לצערנו, הם הפסיקו לעבוד איתנו, בחלק מהמקומות במסלול המקוצר, בטענה, שזה קשה.
אריה כהן: והם הפסיקו.
אריה כהן: אני, מה שאני מציע, ככה כמה דברים.
אריה כהן: הצעה ראשונה.
אריה כהן: אנחנו עכשיו, הרשות, יוצאים למבצעים של גבייה.
אריה כהן: יצאנו למבצע מאוד מוצלח עם בנק לאומי, עכשיו אנחנו באמצע מבצע עם פלאפון ויש לנו בקנה כמות גדולה מאוד של חברות שמוכנות להוריד את החוב בסכום משמעותי.
אריה כהן: ואנחנו משתתפים ביחד עם זה, יחד עם אותה רשות, שרוצה להיכנס לנושא, ויוצאים במבצעי גבייה.
אריה כהן: במסגרת מבצעי הגבייה האלה, מה אנחנו עושים?
אריה כהן: אנחנו קודם כל מול הרשות שרוצה להיכנס לאותה מבצע, אנחנו קודם כל עושים טיוב של כל הנתונים, של כל התיקים, שפתוחים להם.
אריה כהן: כל התיקים שיש איתם בעיות, או שרוצים לסגור אותם, או תיקים ישנים.
אריה כהן: אותם הארבעים אלף תיקים האלה, אנחנו ביחד איתם, עושים את המבצע.
אריה כהן: קודם כל של הסגירה.
אריה כהן: עושים את המבצע של הסגירה, בודקים את כל התיקים שהם התיקים העדכניים עם כל מיני פרטים, ולאחר מכן מחליטים על הקבוצה של התיקים שהולכים לגבייה, ואיתם אנחנו עושים פרסום בכלי התקשורת, ואנחנו מעמידים לצורך הזה גם עובדים שלנו, לצורך המבצע, כי אנחנו רואים את הדבר הזה בחשיבות, ואנחנו מציעים כאן, גם להם, לבוא ולהיכנס איתנו לנושא הזה של מבצע גבייה, לגבי חובות העבר.
אורי מקלב: זה רק לגבי תיקים של הוצאה לפועל?
אורי מקלב: יש כאן תיקים שעוד לא הגיעו להוצאה לפועל.
אריה כהן: אני מדבר קודם כל לגבי חובות העבר.
אריה כהן: על אותם התיקים, על אותם השבעים אלף תיקים, שפתוחים.
אריה כהן: אנחנו מציעים להם לבוא כאן ולהיכנס איתנו לנושא הזה של מבצע.
אריה כהן: ואם כן, ישבו איתנו, ואנחנו נסכם ביחד איתם את הכללים .
אורי מקלב: יש משהו שמאפיין, באופן מיוחד את החייבים של רשות השידור, מבחינתכם?
אריה כהן: זה לא הרוב, יש חלק גדול, הרוב הגדול, זה תובנות.
אריה כהן: כמעט אין להם תיקים בגין צ'קים.
אריה כהן: ויש להם חלק, עשרים אחוז, זה מסוג של פסקי דין, שהם הגיעו עם פסקי דין, זאת אומרת.
אריה כהן: אבל החלק הגדול, זה באמת ראיה כספית של החוב, שהוא לא שילם את האגרה, שזה, למעשה, אין לנו פרופיל מיוחד לאותו אדם.
אורי מקלב: למה צריך להגיע לתובנות, שיש הוצאות של שש מאות שקל?
אורי מקלב: ולמה לא ללכת למסלול מקוצר, ולעשות דרך זה?
אורי מקלב: לי אין ספק, שחלק גדול מהאנשים האלה---
אריה כהן: אפשר ללכת למסלול תובנות.
אריה כהן: לא חייבים ללכת עם עורך דין.
אריה כהן: הבעיה היא המשמעות כאן, אם בתיק תובנות קיים עורך דין, עורך דין פותח את התיק, אז הוא זכאי לשכר טרחה א'.
אריה כהן: אם לא, אם הם מחליטים היום, כמו משרדים אחרים, שהם פותחים את התיק בעצמם, ופותחים את התיק באמצעותנו, זה אומר שעובד שלהם יצטרך לעשות את העבודה, מה שעושה היום עורך דין.
אריה כהן: זה אומר שעובד שלהם, של הגבייה שלהם, יצטרך למלא את הטפסים של פתיחת התיק.
אורי מקלב: אז זה מה שהם לא עושים.
אורי מקלב: הם העבירו את זה החוצה.
אורי מקלב: הרי הם הוציאו את זה החוצה.
אורי מקלב: זאת אומרת, אין מצב שהם מעבירים לכם, לרשות הגבייה, את החובות?
אורי מקלב: יש מצב, כמו שאנחנו חיפשנו למגן דוד, כשאנשים שלא משלמים, לא המשרד לוקח עורך דין, אלא מעביר לכם, לרשות.
אורי מקלב: היום לא קיים מסלול כזה, שיכול להעביר לכם, ואתם מטפלי בזה?
אורי מקלב: אתם פותחים את התיקים.
אריה כהן: יש מסלול, שני, שבו המסלול של יצירת החובות.
אריה כהן: וזה מה שהתחלתי להגיד, שזה למעשה המסלול במסגרת פקודת מיסים גבייה, שגם להם יש את האפשרות לעבוד על פי פקודת מיסים גבייה.
אריה כהן: בפקודת מיסים גבייה, הם יכולים לעבוד באגף האחר שלנו, שהוא למעשה המרכז לגביית קנסות.
אריה כהן: שם הפעילות היא שונה.
אריה כהן: כאשר שם למעשה נשלחים בדרישה אחת, ודרישה שנייה נשלחת לאותו אדם ולאחר מכן הם פועלים.
אריה כהן: אין להם את אותם הכלים שיש בהוצאה לפועל.
אריה כהן: זאת אומרת, אין להם גם הגבלות.
אריה כהן: הכלים שלהם קצת יותר קשים.
אריה כהן: אבל יש להם את הכלים כמו שקיים במסלול המקוצר.
אורי מקלב: אם מישהו חייב להם, מעל, כמה יש לנו?
אורי מקלב: חמישים אלף, עשרת אלפים, חמשת אלפים שקל?
אורי מקלב: עכשיו, זה נמצא על השולחן של הוועדה, שאנחנו רוצים לתת להם.
אורי מקלב: אם כן, מגבילים את הרישיון נהיגה, כן לתת להם---
אריה כהן: לתת להם את האפשרות, לתת להם את ההגבלות.
אריה כהן: זה מה שנמצא עכשיו על שולחן הוועדה, שאנחנו מבקשים לתת להם.
אורי מקלב: אנחנו הרי נעביר להם סמכויות.
אורי מקלב: אז בסך הכול, זה צריך---
אריה כהן: להיות אפקטיבי.
אורי מקלב: הוא גם עכשיו אפקטיבי.
אורי מקלב: אני בטוח שחלק, אני רק רוצה להגיד, אבי, יכול להיות שאפשר לזהות, וזו עבודה שאנחנו דורשים אותה מרשות ציבורית.
אורי מקלב: שהיא לא פרטית, בסופו של דבר, התלונות, לקחת ולזהות את החייבים האלה, שאולי ההרגשה היא שהם לא המרדנים ולא הסרבנים, אלא כאלה, שהם אולי לא יודעים, לא קיבלו---
קריאה: דירות שכורות
אורי מקלב: יש להם טענה, שאולי הם אפילו רשלנים, הם לא חייבים את זה, להעביר את זה למרכז לגביית חובות.
אורי מקלב: למה אני רוצה את זה?
אורי מקלב: כי זה הרבה יותר זול לאזרח.
אבי כץ: מירב קריספין, שהיא מנהלת המרכז לגביית קנסות, והיא מוכנה לקבל רק של השנה השוטפת.
אבי כץ: היא אומרת, בינואר אתה שולח אגרה.
אבי כץ: ב31 בינואר, מי שלא שילם, באחד בפברואר, אתה מביא לי את כל אלה שלא שילמו, ואני אטפל בהם.
שלומית אבינח: בסדר, זה גם משהו.
אורי מקלב: בראייה ארוכת טווח, אנחנו יכולים להעביר את זה.
לנה קרביץ: להיפך, אבל זה פוגע באזרח.
לנה קרביץ: כי במקרים האלה, אנחנו לא מעבירים את זה לעורך דין אפילו.
אורי מקלב: אבל מצד שני הוא לא צובר את כל החמישה חדשים האלה, אם זה מייד אחרי החודש הראשון.
אורי מקלב: אנחנו יכולים---
לנה קרביץ: ואז אנחנו נשב באותה הוועדה, והאזרח יגיע ויגיד, לא שילמתי, סך הכול איחור של שלושים יום, כבר העברתם את זה למרכז לגביית קנסות.
אורי מקלב: אוקי, אז נלך אחרי חצי שנה, אחרי שבעה חדשים.
לנה קרביץ: היא לא מוכנה לקבל את זה.
לנה קרביץ: זה העניין.
אבי כץ: מיכל קריספין אמרה---
שלומית אבינח: תוך חודש?
שלומית אבינח: לא תוך שנה?
אבי כץ: חודש, היא רוצה את החובות השוטפים להעביר אליה.
אבי כץ: נניח, חצי שנה יש לו לשלם.
אבי כץ: באחד בפברואר היא רוצה לקבל את המחצית הראשונה, באחד באוגוסט היא רוצה לקבל את המחצית השנייה.
אורי מקלב: איך המס של רשות השידור, האגרה היא נניח 2010 והחוב מתחיל ב2011?
לנה קרביץ: בראשון בינואר מתחיל החוב.
לנה קרביץ: מתפרסמת האגרה.
לנה קרביץ: האגרה לפעמים מתעכבת בגלל כל מיני---
אורי מקלב: אז החוב של 2010 זה במשך 2010.
אורי מקלב: דהיינו, אדם שלא שילם עד מאי או יוני 2010 , הוא כבר חייב כפול?
אבי כץ: את התשלום הראשון.
לנה קרביץ: אפשר לשלם בשני תשלומים.
אורי מקלב: אני לא משלם, אז אני לא יודע.
לנה קרביץ: אבל לא משנה.
לנה קרביץ: הוא מתייחס לזה כמאה אחוז.
לנה קרביץ: אותו החוב של מחצית ראשונה, אתה צריך לשלם, להתחיל ולשלם בראשון בינואר.
לנה קרביץ: היא רוצה שב-30---
אורי מקלב: מה קורה במאי?
אורי מקלב: החצי הזה כבר כפול?
אבי כץ: ארבעים אחוז.
אבי כץ: כולל הצמדה.
לנה קרביץ: ארבעים אחוז, זה לפי החוק.
לנה קרביץ: אבל אנחנו עדיין לא מעבירים את זה לעורך דין.
לנה קרביץ: היא רוצה שאת החוב הזה, לא החוב, החבות הזו, עדיין בלי ריבית, חוב, הכוונה קרן, שנעביר לה את זה כבר---
שלומית אבינח: זה לדפוק את האזרחים פעמיים.
אבי כץ: ואז היא אמרה---
אורי מקלב: אני הייתי מוכן לשמוע ממנה שהיא מוכנה שבדצמבר תעבירו מ2010.
שלומית אבינח: לא שנה אחרי.
אורי מקלב: אם היא היתה אומרת שהיא לא רוצה את זה ב2011.
אורי מקלב: היא רוצה את זה בסוף השנה, היא רוצה עד סוף השנה, מבחינתי שנת הגבייה זה 2010 ובדצמבר 2010 היא יכולה לקבל את זה.
אחמד טיבי: יש לי ישיבת מחלקה עכשיו ב-11:30, אם אפשר לדבר שתי דקות.
אחמד טיבי: יש לי בעיה מהשטח, אני עובד הכנסת, עובד מרכז המחקר והמידע, אבל---
אורי מקלב: למען השקיפות הוא אומר את זה, אבל הוא שמע שיש ועדה, אז הוא הגיע.
שלומית אבינח: אסף סיפר לו
אחמד טיבי: אבל יש לי גם בעיה אישית.
אורי מקלב: הוא רוצה להראות לנו, מה שנקרא ידע אישי לא בחינם.
אחמד טיבי: אני עובד מרכז המחקר והמידע בכנסת.
אחמד טיבי: קניתי טלוויזיה, רק עכשיו, לפני חודשיים.
אחמד טיבי: כמו אזרח טוב שלחתי.
אחמד טיבי: דרך אגב, עורך הדין, שזכה במכרז הוא חבר טוב שלי, מהכפר שלי.
אבי כץ: אתה מסכנין?
אחמד טיבי: הוא מבנא, עורך דין חליל.
אחמד טיבי: אני מבנא גם כן.
אחמד טיבי: יש לו את המשרד בסכנין.
אורי מקלב: בסך הכול קיבל 62 תיקים.
אחמד טיבי: שלחתי לו מכתב, אמרתי, הנה קבלה.
אחמד טיבי: קניתי טלוויזיה תחייבו אותי, אני רוצה לשלם.
אחמד טיבי: אז הוא אומר לי, לא, יש לך חובות על שנים עברו.
אחמד טיבי: אמרתי לו, לא היתה לי טלוויזיה.
אחמד טיבי: אמר לי, לא, קנית טלוויזיה ב-2008 ורואים אצלנו.
אחמד טיבי: אז נזכרתי, שקניתי, נכון, העברתי טלוויזיה לאמא שלי.
אחמד טיבי: העברתי אותה.
אורי מקלב: העברת או קנית?
קריאה: אתה לא העברת אותה.
אחמד טיבי: העברתי.
אחמד טיבי: סליחה, לא לפי תקנה סעיף שש בתקנות.
אחמד טיבי: לא, אני לא קונה ולא מעביר.
אורי מקלב: קנית עבורה.
אחמד טיבי: קניתי לאמא.
אחמד טיבי: היה לי אוטו הלכתי לעכו.
אורי מקלב: אבל אמא שלו חייבת פעמיים עכשיו.
שלומית אבינח: הוא חייב, הוא יש לו חוב מ-2008, כי הוא קנה לאמא שלו.
אורי מקלב: אבל מה עם החוב של אמא שלו?
אחמד טיבי: סליחה, הייתי שליח.
אחמד טיבי: הלכתי, קניתי בעכו.
אחמד טיבי: אבל אני חתמתי בשמה.
לנה קרביץ: אבל לנו פשוט אין דרך לדעת.
אחמד טיבי: רשום אצלכם שאני בעל הטלוויזיה.
אחמד טיבי: וזה נכון?
אחמד טיבי: זה בדיוק מה שקרה.
אחמד טיבי: והם חייבו אותי על כל השנים האלו.
אורי מקלב: אני שאלתי את המקרה שלך, מה העורך דין בדיוק כתב לי: כשאתה מקבל את החיוב, אז אתה צריך לבוא.
אורי מקלב: אז זה אומר שהם טענו שהיית צריך לקבל חיוב אז, ואתה אומר, שלא קיבלת חיוב בכלל, עד היום קיבלת חיוב?
אחמד טיבי: לא קיבלתי שום דבר.
אורי מקלב: וזה כאן הפלא שלי, הרי את אמא שלך לא צריכים להכיר מכיוון שאתה קנית, וזה רשום על שמך, והחנות שאתה קנית בה העבירה---
לנה קרביץ: לא יכול להיות מצב, שאנחנו מכירים את אמא שלו.
לנה קרביץ: אם בחנות הוא אמר, אני קונה את זה עבור אמא שלי---
שלומית אבינח: הוא לא אמר,
אחמד טיבי: אני לא אמרתי.
אסף וינינגר: ואמא שלך משלמת אגרה, ברגיל.
לנה קרביץ: לא, לא משלמת.
אורי מקלב: אולי כן?
אבי כץ: הנה הוא אמר שלא.
אחמד טיבי: היא מקבלת קצבת זקנה.
אחמד טיבי: אני לא חושב, זקנים משלמים?
אורי מקלב: איפה קנית את זה, דרך אגב?
אחמד טיבי: בעכו, אם אני זוכר טוב.
אורי מקלב: בחנות ממוסדת?
אבי כץ: אדוני, אני לא מכיר את האדון---
אורי מקלב: כן, אנחנו מכירים אותו.
אבי כץ: אתם מכירים אותו, אני לא בכדי אמרתי לו, אתה מסכנין.
אבי כץ: לא בכדי, כי אני אסביר לך מה שנעשה, אני אמרתי לך מקודם, שאנחנו מתחילים במבצע לאתר שש מאות אלף בעלי בפוטנציאל של מחזיקים מקלט טלוויזיה.
אבי כץ: בין היתר התחלנו בתהליך הזה בסכנין ובבנא, כפי שהוא אומר.
אבי כץ: משרד עורכי הדין הם הלכו ועשו, אנחנו בזמנו קיבלנו היתר לצלם מבחוץ, גם משרד המשפטים, מי שמחזיק בצלחת, רואים בו, גם שופטים בכמה פסקי דין אמרו, יש להניח, שאתה לא סתם מחזיק בצלחת.
אבי כץ: עכשיו, מה הטובה שהייתה בסכנין?
אבי כץ: לאחר שהם הלכו ועשו את הפעולה הזו אצל אלפיים חייבים, צילמו את הבתים, נוצרה תופעה שכל אזרח משם בא והוא אומר, אני קניתי לפני חודש, אני קניתי לפני חודשיים, אני קניתי לפני שלושה חדשים.
אבי כץ: לכן אמרתי לא בכדי, האדון גר בסכנין, כי זה הלא---
אחמד טיבי: לא, לא אני לא מקבל את מה שאתה אומר, אני אתאר את העובדות.
אורי מקלב: אבל לא זו היתה העובדה.
אחמד טיבי: לא, אלו העובדות שנמצאות אצל עורכי הדין.
אחמד טיבי: עם כל הכבוד לך, אתה טועה בהרבה דברים.
אחמד טיבי: קודם כל, שאתה מצלם את הצלחות.
אחמד טיבי: יש בתים משותפים.
אחמד טיבי: למשל אצלי יש שלוש קומות, ויש צלחת.
אחמד טיבי: איך אתה יודע שזה שלי או של אח שלי או של אמא ואבא שלי?
אחמד טיבי: איך אתה יכול לדעת?
אחמד טיבי: ותגיד לי לפי הצלחות כמה טלוויזיות יש במקום?
אחמד טיבי: ושתיים, אתה לא יכול להחיל את זה על שטח שלם.
אחמד טיבי: כל סכנין, שש מאות אלף כמו שאדון משה אמר, כל המגזר הערבי.
אבי כץ: לא אמרתי כל סכנין, אמרתי תופעה בסכנין שקורית כרגע, לא אמרתי כל סכנין.
אחמד טיבי: אני מספר לך, קניתי טלוויזיה.
אחמד טיבי: אני הלכתי ואמרתי לעורך דין, תחייבו אותי.
אחמד טיבי: אני עכשיו קניתי טלוויזיה.
אחמד טיבי: אתה יודע מה זה, שכן שלי במשרד הדואר על יד משרדי והוא יודע שקניתי טלוויזיה.
אחמד טיבי: חיפשתי טלוויזיה וקניתי.
אחמד טיבי: אתמול שלחתי להם עוד מכתב.
אחמד טיבי: אני מקווה, ואם יש צורך---
קריאה: יש הנחיה שמי שבא ואומר הנה התעודה---
לנה קרביץ: ויש לו חוב מ-2008
אחמד טיבי: מ-2008 על מקלט של אמא שלי.
אחמד טיבי: אני מוכן לרשום תצהיר בעניין.
אחמד טיבי: היא מוכנה לרשום תצהיר בעניין.
אורי מקלב: הבעיה מתחילה פעמיים.
אורי מקלב: הוא לא קיבל מכתב.
אורי מקלב: דהיינו, הוא לא יודע באמת שהוא חייב.
אורי מקלב: אם הוא היה יודע שהוא חייב הוא היה אומר, לא אני חייב, אלא אמא שלי חייבת.
אורי מקלב: הוא עורך דין.
אורי מקלב: הוא לא אחד שלא יודע איך להתנהג.
אורי מקלב: הוא היה מקבל מכתב מהחנות.
אורי מקלב: אבל, השאלה היא באמת מה שהוא יכול לטעון נגדך, קנית טלוויזיה, צריך לבוא אלינו ולהגיד.
אורי מקלב: אני חייב.
אורי מקלב: אני קניתי טלוויזיה, תשלחו לי אגרה, זה הטענה, שהוא יכול לבוא, אבל שזה טענה אחת.
אורי מקלב: אבל מצד שני---
שלומית אבינח: ונניח שהוא לא ידע.
אורי מקלב: בסדר, אבל זה החוק.
אורי מקלב: החוק אומר.
אורי מקלב: אבל הוא לא אומר את זה, מה שאנחנו כן אומרים לכם, וזה יותר ויותר מתברר, שאנשים לא מקבלים הודעה היום, שהנה אתם חייבים.
אורי מקלב: אם הוא היה מקבל הודעה שהוא חייב הוא היה בא, כמו אזרח שיודע איך מתנהלים, הוא היום מתעסק, זה חלק מהמקצוע שלו, והוא היה אומר, תשמעו, לא אני חייב, אלא החייב זה אמא שלי, ואת אמא שלי, אם יש לה פטור, היא היתה מקבלת פטור.
אורי מקלב: למה שהוא לא היה עושה את זה?
אורי מקלב: הרי הוא גם לא היה מחפש, אם זה נמצא אצל אמא שלו, הוא היה קונה בשביל אמא שלו, והוא היה מקבל את הפטור.
אורי מקלב: הוא יכול הרי להשתמש בזה ולא היה צריך לבוא, ולא לסדר את זה.
אחמד טיבי: אני יכול גם ללכת לבית משפט ולהישפט על זה.
אחמד טיבי: זה מה שאמרתי להם במכתב.
אחמד טיבי: אני מוכן ללכת לבית משפט.
שלומית אבינח: אני מקווה שהם יקבלו את הטענה.
שלומית אבינח: אם כתבת את זה.
אורי מקלב: הנושא הוא בעיקר לא מה שהוא עכשיו קיבל, הנושא הוא שאנשים לא מקבלים, מאחר שהם שולחים, או שאתם מקבלים מהחנויות או מבתי המסחר, שקנו.
אורי מקלב: האם באמת כולם מקבלים ולכתובת הנכונה את ההודעה?
אבי כץ: לכן המחוקק קבע שהאחריות של האזרח להקפיד לציית לחוק.
אורי מקלב: אריה, יש לך איזו תשובה בעניין?
אורי מקלב: אנחנו חייבים.
אריה כהן: מכיוון שהם עובדים באמת מצד הרשות במסות גדולות, הם ביקשו, בואו תתחילו איתנו, הם עובדים לא על תיקים ישנים.
אריה כהן: תעשו את כל מבצעי הגבייה.
אורי מקלב: אתם שומעים, מה שהם רוצים, אני לא יודע אם היית כאן כשדיברנו, החוב אצלם מתחיל בתחילת השנה.
אורי מקלב: דהיינו, בפברואר.
אורי מקלב: יש חוב על, ניקח שנת 2011 2010, בפברואר 2010 יש כבר חוב על אותה אגרה, על חצי אגרה.
אורי מקלב: אם היא מבקשת מהם, לכאורה, מה שהיא אומרת, שגברת קריספין מבקשת מהם, שהיא רוצה להתחיל את זה כבר בפברואר.
לנה קרביץ: חודש לאחר החיוב.
אורי מקלב: אז היא מוכנה.
אורי מקלב: ואז באמת יכול להיות שאנחנו עושים רע לתושבים.
אורי מקלב: אם התהליך היה מתחיל בנובמבר או דצמבר, סוף שנה, היינו אומרים שיש כאן, שכל אנשים, שכבר לא שילמו לכאורה עשרה חדשים, אנחנו מתחילים תהליך---
אבי כץ: היא לא מוכנה לקבל תיקים ישנים.
לנה קרביץ: תיקים ישנים היא לא מוכנה.
לנה קרביץ: אין לנו בעיה עם זה.
לנה קרביץ: יש לנו בעיה שגם את החדשים היא רוצה, כמו שאמרת כבר, בחודש העוקב.
אורי מקלב: אני לא בטוח שזה עושה טוב, אנחנו גם נבדוק את הדבר הזה.
אורי מקלב: יכול להיות שאנחנו נקרא לה לישיבה, אולי לישיבה שוטפת.
אורי מקלב: אנחנו חייבים להגיע--- מישהו רוצה להוסיף משהו?
דקלה כהן: כן, אני מטעם הלשכה.
דקלה כהן: בעצם אנחנו מטפלים בכל אותן טענות נגד עורכי הדין.
דקלה כהן: פה התחום שלנו והלשכה בפירוש פעלה בנושא, גם הוציאה החלטה לגבי התנהלות עורכי הדין והליכי גבייה, שיש בה כל מיני דברים.
דקלה כהן: אני יכולה להקריא.
דקלה כהן: יש פה הרבה סעיפים.
דקלה כהן: חובה, למשל, לציין במכתב התראה את שמו של עורך דין, משרדו, מענו, דרכי ההתקשרות עמו, פירוט הסיבה לפנייה, פירוט החוב, פירוט דרכי סילוק החוב, חובה שעורך הדין יחתום בעצמו על המכתבים וכו'.
דקלה כהן: יש לנו שורה של הנחיות.
אורי מקלב: יש לכם הנחיה, דבר ראשון, שעורך דין צריך לפנות בכתב ולא בטלפון?
אורי מקלב: או שאין דבר כזה?
אורי מקלב: זה לא קשור אליכם.
דקלה כהן: לא.
דקלה כהן: מבחינתי הוא יכול לפנות בכתב או בטלפון.
דקלה כהן: אבל יש כן חובה על עורך דין, למשל, להשיב.
דקלה כהן: למשל להשיב לכל פנייה.
דקלה כהן: מי שפנה לעורך דין ועורך דין לא ענה לו, זאת עבירה אתית.
דקלה כהן: עורך דין חייב לענות.
אורי מקלב: מה הייתם עושים, אם הייתם מקבלים את התלונה שאנחנו קיבלנו על יחס מזלזל, על ניתוק טלפון, איום בטלפון?
דקלה כהן: על יחס מזלזל של עורכי דין יש פניות כאלה.
דקלה כהן: יחס מזלזל זה דבר שאפשר לפרש אותו לכאן או לכאן.
דקלה כהן: אבל, למשל, איום.
דקלה כהן: איום זאת בפירוש עבירה אתית.
דקלה כהן: לעורך דין אסור לאיים.
אורי מקלב: הוועדה שלכם של האתיקה, עם עורכי הדין, היא כמו ועדת האתיקה של רשות השידור?
דקלה כהן: אני לא יודעת.
דקלה כהן: אני לא מכירה את ועדת האתיקה של רשות השידור.
אורי מקלב: לכהן אסור להיכנס לועדת האתיקה, שמה זה בית קברות ממש.
דקלה כהן: יש לנו בהחלט שיניים.
דקלה כהן: אנחנו שופטים עורכי דין.
דקלה כהן: אנחנו מעמידים לדין ואנחנו שוללים רישיון.
דקלה כהן: אז אני לא אומרת שיחס מזלזל שוללים רישיון, כמובן בוחנים כל מקרה לגופו, אבל בפירוש אפשר לפנות.
אורי מקלב: מתוך הסיכום אנחנו גם נקרא לציבור, שמי שחושב שנתקל ביחס מזלזל, או ביחס בצורה אגרסיבית מעורכי דין.
אורי מקלב: הבעיה היא יותר, אני חי בתוכם.
אורי מקלב: אני נתקלתי בעורכי דין, מתוך עורכי הדין, הרשימה הזו לא תצא.
אורי מקלב: אני מכיר אותם גם ממקומות אחרים.
אורי מקלב: אחד מעורכי הדין, שאני מכיר אותו, הוא היה ועד ברשות מוניציפאלית והיא הוציאה אותו, דרך אגב, בגלל שהוא היה אגרסיבי.
אורי מקלב: לא משנה, הוא היה אגרסיבי.
אורי מקלב: אין לו הרבה תיקים פה, הוא היה אגרסיבי מדי, בעקבות תלונות של ציבור.
אורי מקלב: בסך הכול עורכי הדין הם הפנים שלכם.
אורי מקלב: בסופו של דבר, אנשים לא נתקלים איתכם ברשות השידור.
אורי מקלב: איפה ניתקל?
אורי מקלב: בגבייה.
אורי מקלב: אני יוצא מנקודת הנחה שלא כל האנשים החייבים הם באמת אנשים.
אורי מקלב: .. יש ביניהם זקנים, יש את האנשים שאין להם את היכולות, יש כאלה שלא קיבלו.
אורי מקלב: אני כבר אומר דברי סיכום, אנחנו רוצים להגיע למצב, לצמצם את החייבים, מנקודת הנחה, שגם אלה שלא היה ידוע להם.
אורי מקלב: לא חשב שהוא חייב ושלא יצטבר לו ושגם לא יקבל עוד תוספת של עלויות וקנסות ושכר טרחה.
אורי מקלב: מצד שני, אלה שחייבים, והיום אולי הם כבר לא יכולים לצאת מהמעגל הזה, כי זה כבר מגיע לארבעת אלפים וחמשת אלפים שקל, אנחנו קוראים פה, רוצים לקבל את הקריאה של אריה ושלכם, לצאת במבצע של חייבים ותיקים.
אורי מקלב: כמו שאני גם התרשמתי מהמבצע שיש בפלאפון, יש איזה הורדה, יש איזו מחילה, כפי שעושים.
אורי מקלב: כי לכם זה טוב שאתם מקבלים כסף, ולאזרחים גם כן, יש להם את ההזדמנות עכשיו לנקות שולחן.
אורי מקלב: יכול להיות, שאם בשביל כך התכנסנו כבר היה טוב.
אורי מקלב: אנחנו באמת קוראים לכם לתגבר ויותר להקפיד על בקרה.
אורי מקלב: אין דבר כזה, כתוב 'שוכר פועלים ואינו עומד עליהם מאבד את ממונו בידיו' דהיינו, מי ששוכר פועלים והוא חושב שהם יעשו את העבודה, וזה בסדר, אז חובתכם וגם זכות הציבור שגם היחס וחלק מהתהליך יעמוד בבקרה שלכם, ולא רק השורה התחתונה של הכסף.
אבי כץ: אני רק רוצה להגיד, רק להעיר את תשומת ליבך, שאנחנו כרשות ציבורית, כרשות שפועלת על פי חוק, לא יכולים לצאת במבצע.
אבי כץ: המשמעות של לצאת במבצע זה לבטל קנסות שבאופן המוני אסור לנו.
אורי מקלב: אז מקבלים אישור.
אבי כץ: על פי חוק אסור לי.
אורי מקלב: הם לא יכולים למחוק חובות.
אורי מקלב: גם הרשות המקומית לא יכולה למחוק חובות.
אבי כץ: וקנסות על פי חוק אסור לך לבטל אם אין סיבות.
אורי מקלב: אבל קנסות חניה, אתה מכיר שיש מבצע של קנסות חניה.
אבי כץ: זה כן, אבל זה לא אותו הדבר.
אבי כץ: זה לא קנס על פי חוק.
אורי מקלב: קנסות חניה זה בהחלט קנס.
אורי מקלב: מקבלים אישור מיוחד.
אסף וינינגר: שכר טרחה כן מקבלים
אבי כץ: אם אנחנו נצא בפרסום שאנחנו מבטלים לכל החייבים את החובות, את הקנסות, כל מי ששילם קנס, יפנה אלינו ויאמר, אדונים נכבדים, אנא תחזירו לי את הכסף.
אורי מקלב: יש בזה שתי אסכולות של חשיבה.
אורי מקלב: יש כאלה שאומרים שאם אתה עושה כאלה מבצעים, אז אנשים מחכים למבצע ולא משלמים את זה ואומרים, בטח תיכף יהיה בעוד כמה שנים מבצע.
לנה קרביץ: כמו בעירית ירושלים שהייתה תקופה, שנתיים ברציפות, הם יצאו במבצעים.
אורי מקלב: לכן לא כולם אוהבים את הנושא הזה.
אורי מקלב: אבל במבצע הזה שאני מדבר עליו, זה מבצע שמקבל, גם זה מוסמך גם על פי חוק, זה יותר על שכר טרחה.
אורי מקלב: המבצע שאתם עושים עם פלאפון ואחרים, את מה הורדתם, את ההצמדות או את הקנסות?
אורית תורג'מן: אנחנו לא מקבלים החלטה על הפחתת החובות.
אורית תורג'מן: זה אותו גוף שחייבים לו את הכסף, כל אחד לגופו מחליט איפה ההנחה נכנסת.
אורי מקלב: פלאפון זו חברה פרטית, הוא יכול להחליט.
אורית תורג'מן: נכון, ומה ששונה, אני חייבת להגיד, שבמסגרת מבצע של בנק לאומי, היו גם כספי מדינה, היו הלוואות שניתנו לעולים בשנת 2000 והאוצר פנה אלינו, תוך כדי שהמבצע התגלגל, ונתן אישור חריג להפחתת החובות, הפחתה משמעותית, וגם שם נרשמה הצלחה.
אורית תורג'מן: שוב, לא נותנים את זה באופן גורף.
אורית תורג'מן: ממקדים.
אורית תורג'מן: אבל אם ניתן אישור מהאוצר אפשר לעשות את זה גם בכספי מדינה.
אריה כהן: אני רוצה רק לומר, אני דיברתי עם מיכל קריספין, היא אמרה לי שיש אי הבנה, מה שאני מבקש שיהיה, אנחנו נקבע דיון אצל מיכל קריספין ואת סיכום הדיון נוציא לכם.
אריה כהן: יש פה אי הבנה.
אריה כהן: לא רוצה להרחיב.
אבי כץ: אני לא הבנתי.
אורי מקלב: מהישיבה הזו תצא ישיבה משותפת ביניכם.
ציפי חוטובלי: צהרים טובים לכולם, אני שמחה לפתוח ישיבה של הוועדה לפניות הציבור משותפת עם הוועדה לקידום מעמד האישה.
ציפי חוטובלי: יש לנו יושב-ראש משותף, חבר הכנסת אורי מקלב, שמלווה בנאמנות את הנושא הזה.
אורי מקלב: אני רק ממלא את מקומו של היושב-ראש הקבוע, חבר הכנסת דוד אזולאי, שנבצר ממנו ברגע האחרון להגיע.
אורי מקלב: הוא היה אמור בוודאי להיות אתנו בהתחלה בוודאי, אז אני ממלא מקום של יושב-ראש הוועדה.
אורי מקלב: זה נכון שאני ליוויתי אתכם בוועדות הקודמות.
ציפי חוטובלי: נכון, אני חושבת שזה מאמץ משותף של שתי הוועדות האלה בנושא שמעניין כל הורה לילד רך בשנים במדינת ישראל, הנושא של קביעת דרגות הנחה במעונות היום.
ציפי חוטובלי: נמצא אתנו כאן מנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
ציפי חוטובלי: אדוני המנכ"ל, רק נתחיל מהנתון הבסיסי ביותר, אנחנו נמצאים כבר אחרי פתיחת שנת הלימודים.
ציפי חוטובלי: מבין 120,000 ילדים שעומדים לפקוד את מעונות היום, הצהרונים והמשפחתונים, לצערנו רק ל-32,653 נקבעו דרגות.
ציפי חוטובלי: אנחנו נמצאים במציאות שבה רק לרבע מההורים, שכרגע הילדים שלהם נמצאים במסגרות יש דרגות הנחה.
אורלי לוי אבקסיס: 40% בכלל לא זכאים, מתוך המסמך.
ציפי חוטובלי: אנחנו עוד מעט נדבר על הנקודה של ההנחות, אבל בוא נתחיל מהנתון הבסיסי הזה.
תמר אלמוג: לגבי הנתון שלך – 39,000, לא 32,000.
ציפי חוטובלי: בסדר, זה עדיין משהו כמו שליש מהפונים.
ליאורה מינקה: לא, נקבעו 32,000.
ציפי חוטובלי: זה רבע מהפוטנציאל.
שרון קדמי: אלוהים נמצא בהרבה מקומות, גם בפרטים הקטנים.
שרון קדמי: אני לא יכול לתת דרגה למי שלא ביקש אותה.
שרון קדמי: ביקשו 44,000 איש למשפחות דרגות, 39,000 קיבלו.
אורי מקלב: אנחנו מדברים על 50,000.
ציפי חוטובלי: 37,000 מתוך 50,000.
אורי מקלב: אפשר לתת לאורלי להביא את הנתונים.
ציפי חוטובלי: אנחנו מייד ניגע בנתונים האלה, אבל הרבה יותר מזה חשוב להבין – אתם הלכתם על רפורמה מקיפה בכל סוגיית הרישום.
ציפי חוטובלי: המסקנות הן חד-משמעיות: כשאתם הולכים על שיטה כזאת ואנחנו מגלים שלרוב ההורים בכלל אין מודעות להליך הרישום, משהו לא בסדר בשיטה, כי הורים שהם זכאי הנחה בסוף נשארים, לצערנו, ללא הנחה ומשלמים מחיר מלא, והמחירים הם מחירים גבוהים, כמו שאנחנו יודעים ומכירים.
ציפי חוטובלי: בוא נתחיל אפילו מההורים שכבר הגישו, למה מתוך 50,622 – זה הנתון לפחות של מרכז המחקר והמידע שניתן לנו – רק 37,000 קיבלו דרגה, ומתוך אותם 37,000, אנחנו מדברים על אחוז מאוד מאוד מטריד של 18% בלבד שקיבל דרגת הנחה כלשהי, כשידוע לנו שלפחות בשנה שעברה 80% מההורים היו זכאי הנחה.
ציפי חוטובלי: זה מצב שהוא לא פרופורציוני בכלל למציאות שאנחנו הכרנו בעבר, ואני אשמח אם תוכל להתייחס לעניין.
ציפי חוטובלי: זאת השאלה שאיתה אנחנו מתחילים.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שהשנה היה שינוי דרמטי בכל ההתייחסות לנושא של המעונות.
אורי מקלב: זה בא לידי ביטוי באופן ישיר אצל ההורים.
אורי מקלב: זה לא רק ניהול מול המערכות, מול הארגונים, מול המפעילים, אלא בעיקר אחד על אחד מול 120,000 הורים, שאנחנו יודעים בשני נתונים מרכזיים: קודם כל המשרד לא קבע דרגות ביניים, דהיינו לא קיבלו דרגות, לא מקבלים סבסוד, וכל מי שלא נקבעה לו דרגה, לא משנה למה, אולי אפילו באשמתו, הוא עשוי ואמור לשלם דרגה גבוהה, בלי שאנחנו מתייחסים לשנה שעברה.