GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רגינה רוטנשטיין: אבל הוא ניגש אלי, תפש אותי מהשערות, הפיל אותי ארצה, התחיל להכות אותי, שבר לי את כל העצמות.
רגינה רוטנשטיין: שאימא ביקשה אותו שלא, שיפסיק להכות אותי, הוא הלך ונתן צידה לדרך לאימא שלי גם כן כמה מכות, מהמקל שעשה שמאלה וימינה.
רגינה רוטנשטיין: מי לחיים ומי למוות.
אורי מקלב: ביקשת להגיד מה היום סובלים ניצולי השואה בארץ.
רגינה רוטנשטיין: מה שסובלים, גם פה יש לי פרק ארוך מה להגיד מה שסובלים.
רגינה רוטנשטיין: אני קודם אגיד על עצמי קודם, על מה שאני סובלת.
רגינה רוטנשטיין: כמו שסיפרתי שאני שבורה, אני חצי אדם, ואני קיבלתי אחרי כמה שנים שאני נלחמתי ביטוח לאומי, הלוואי ולא היתה קיימת, שנים עד שזרקו לי חמש שעות בשבוע.
רגינה רוטנשטיין: ומה זה חמש שעות בשבוע?
רגינה רוטנשטיין: יש לי, ריבונו של העולם, את כל הזכויות.
רגינה רוטנשטיין: הגיל 84, לא מדבר למדינה שלי.
רגינה רוטנשטיין: 34 שנות עבודה, וביטוח לאומי היתה השותפה שלי הכי גדולה, ומס הכנסה ומס אחיד, כל המיסים, אחרי עשר שעות עבודה ביום, הלכתי הביתה בסוף החודש עם גרושים, אמרתי – רבותיי, בשביל מי אני עובדת?
רגינה רוטנשטיין: אבל לזקנה, לזקנה.
רגינה רוטנשטיין: נו, אמרתי, אולי כדאי, בשביל הזקנה לעבוד.
רגינה רוטנשטיין: ככה עבדתי.
רגינה רוטנשטיין: הגעתי ברוך השם לזקנה, מצפצפים עלי, אף אחד לא שואל אותי מה או מה.
רגינה רוטנשטיין: הגשתי תביעה דרך הרופא שלי, שאני, המצב שלי מחמיר, שיוסיפו לי שעות.
רגינה רוטנשטיין: במקום להוסיף לי שעות, הורידו לי שעה אחת.
רגינה רוטנשטיין: זאת אומרת, חמש שעות היה להם מדי הרבה, נשארת עם ארבע שעות.
רגינה רוטנשטיין: אני פשוט בן-אדם שזקוקה לשמירה 24 שעות.
רגינה רוטנשטיין: כי קודם כל, לא פעם אחת בערב כשאני מדליקה את האש, את הגז, מצאתי את זה בבוקר אותו דבר איך שהדלקתי אותו בערב, האם זה לא סכנת נפשות?
רגינה רוטנשטיין: או כשמדובר על תרופות, כן לקחתי, לא לקחתי, או שאני לוקחת פעמיים או שאני לא לוקחת כלום.
רגינה רוטנשטיין: אני סומכת על חסדי השם, הוא שמר אותי עד עכשיו, שישמור עלי, אם הוא צריך אותי, שישמור עלי כי אין לי ברירה אחרת.
רגינה רוטנשטיין: אין מושיע מהמדינה.
רגינה רוטנשטיין: ריבונו של העולם, אנחנו ניצולי השואה, בזכותנו אנחנו יושבים פה בבית המחוקק הזה, בזכותנו, ניצולי השואה, של הדם שאנחנו שפכנו בנו כמה שבנו.
רגינה רוטנשטיין: ואת כל מדינת ישראל, זה השכר בשבילנו לעת זקנה?
רגינה רוטנשטיין: איפה אנחנו?
רגינה רוטנשטיין: אפשר לדבר אל הקיר, למי כבר לא פניתי?
רגינה רוטנשטיין: לראשי הממשלה, לחברי הכנסת, גם לכבוד חבר הכנסת מר זאב בילסקי, שהוא עשה רעש גדול לפני כמה חודשים, שנירשם, שהוא בא.
רגינה רוטנשטיין: הוא המושיע שלנו, פה ושם, מעשיות, וכל אחד מסר את הפרטים שלו.
רגינה רוטנשטיין: את הפרטים לקחו מאיתנו ושום כלום.
רגינה רוטנשטיין: שום כלום.
ליה שמטוב: איזה קצבה את מקבלת היום?
רגינה רוטנשטיין: 2,800 שקל, עם אחוזי נכות 56%, שאני חצי אדם.
רגינה רוטנשטיין: ואני מאוד זקוקה, אני לא זוכרת מה שאני עושה, עכשיו לוקחת משהו, שכחתי.
רגינה רוטנשטיין: אני לא זוכר.
רגינה רוטנשטיין: זה הגיל וזה, כל הצרות שסבלתי.
ליה שמטוב: וזה שאת היית בגטו?
קריאה: היא היתה במחנות.
ליה שמטוב: במחנה, את גם מקבלת איזה שהוא סכום?
ליה שמטוב: מה את מקבלת בסך-הכל?
ליה שמטוב: את מקבלת קצבה מביטוח לאומי, על זה שאת עבדת חלק מהכסף שצברת, מקבלת את הביטוח הלאומי.
ליה שמטוב: את מקבלת משהו מהגרמנים, נכון?
אורי מקלב: לא משנה, לא כמה.
אורי מקלב: לא כמה.
רגינה רוטנשטיין: קודם תציגי את עצמך, שאני אדע מי שחוקר אותי.
ליה שמטוב: אני לא חוקרת.
ליה שמטוב: אני שואלת את הסכומים.
ליה שמטוב: אני חברת כנסת מישראל ביתנו.
ליה שמטוב: ותאמיני לי, בדיוק כמוך, יש לי טענות לביטוח לאומי ולא מזמן היתה לנו ישיבת ועדת עלייה, בנושא הזה, כי פנו עולים חדשים וזה אותו דבר.
ליה שמטוב: הביטוח הלאומי, פשוט שם צריך לשנות.
ליה שמטוב: שם צריכים לשנות.
ליה שמטוב: לא יכול להיות שמגיל 80, אישה שקיבלה חמש שעות, אז הורידו לה עוד שעה.
ליה שמטוב: זה בכלל בלתי סביר וזה לא יכול להיות.
אורי מקלב: כנראה שהם התרשמו מאיך שהיא מציגה את הדברים.
אורי מקלב: ברוך השם, באמת את מציגה את הדברים מאוד מאוד יפה וכנראה שמי שבא מתרשם מהצגת הדברים ולא מדברים אחרים.
אורי מקלב: אבל אנחנו נשמע מגברת רגינה, יש עוד דברים שאת יכולה להגיד לנו במה את נתקלת בבירוקרטיה שלא מאשרים לך, חוץ מביטוח לאומי, יש לך טיפולים, את פנית לעוד ארגונים שביקשת איזו עזרה?
אורי מקלב: לגבי השיניים, אמרת שיש לך עכשיו בעיה בשיניים שלא מטפלים ואין לך היום את האפשרות לטפל בזה?
רגינה רוטנשטיין: מהאוצר, האוצר וביטוח לאומי, מי ישמור לך?
רגינה רוטנשטיין: אם אני הולכת למשרד האוצר, שולחים אותי.
רגינה רוטנשטיין: אין עם מי לדבר.
אורי מקלב: אנחנו לא שופטים, אנחנו קבענו את הישיבה כדי לתת לך את האפשרות באמת להציג את זה ולהביע, כי אנחנו חושבים, ולא רק זה, גם מצאו כאן לנכון לשדר את זה, כדי שאנחנו נוכל באמת לעזור לך ולאחרים, בזכותך.
רגינה רוטנשטיין: אני מדברת פה בשם כל ניצולי השואה שבישראל, 62,000.
רגינה רוטנשטיין: 62,000 ניצולי שואה במדינת ישראל, ומתוכם מתים יום יום 30 – 40 אנשים, שזה איום ונורא.
רגינה רוטנשטיין: לא מתים מרוב נחת.
אורי מקלב: חברת הכנסת סולודקין, רצית להוסיף משהו.
מרינה סולודקין: אני רציתי לומר, קודם כל זה חלק מהעבודה שלנו גם לשמוע דברים שלא צריכים לשמוע דווקא אלה שעובדים תמיד תוקפים אותם, אבל מה שאני אומרת, שבשבוע שעבר קיבלתי טלפון בבית, טלפנה בת של ניצולת שואה, היא כאן בארץ מ- 72, ואמרה שאימא במצב מאוד מאוד קשה, בגלל שאין כסף לשום דבר וקודם כל זה השיניים.
מרינה סולודקין: אז כמו שאני מבינה את העזרה, סיוע, שעות סיוע בשבוע ועזרה בתרופות ובשיניים, זה דבר ראשון שאנחנו חייבים לעזור ולתקן.
אורי מקלב: מי היום באמת ניצול שואה שיש לו בעיות בשיניים, כפי שאמרה גב' רוטנשטיין, שהיא סבלה באופן ישיר מהשיניים, שעשר שיניים נפלו לך תוך כדי פעולת ההכאה ממגפי הנאצים.
אורי מקלב: אני אומר, הרי כפי שסיפרת לנו שעשר שיניים, נפלו לך, רק מתוך מגפי הנאצים שבעטו בפיך והפילו לך עשר שיניים.
אורי מקלב: את היום, שיש לך, את רוצה לשקם את זה, יש מישהו שעוזר לך?
אורי מקלב: יש מישהו שעוזר לכאלה שהם ניצולי שואה, בטיפול בשיניים באופן מיוחד?
מרדכי ויזל: אני במקרה אחר, חמש שיניים.
מרדכי ויזל: אנחנו בני אותו הגיל.
אורי מקלב: תציג את עצמך, מר ויזל.
מרדכי ויזל: מוטק'ה ויזל.
אורי מקלב: ניצול שואה.
מרדכי ויזל: קודם כל, בוא נגיד ככה, שאני רוצה לומר, זאת אומרת, האוצר, הביטוח הלאומי, יש להפריד בין האוצר ובין ביטוח לאומי, בכלל, זה שני מוסדות אחרים, שונים לגמרי.
מרדכי ויזל: האוצר עושה, ואני מרגיש את זאת יום-יום כי אני גם חבר הנהלה בארגון הגג של ניצולי השואה, אני יושב-ראש ארגון ניצולי השואה בירושלים.
מרדכי ויזל: יושב-ראש ארגון אסירי הנאצים.
מרדכי ויזל: קודם כל, בקשר לשיניים, עד כמה שידוע לי היום, יש הסכם עם יד שרה, אני לא יודע אם ההסכם הוא בכל הארץ, שמשלמים מהסכום שעולות השיניים, 20%.
מרדכי ויזל: וחוץ מזה, יש גם לקרן רווחה, ישנם גם רופאים שמטפלים בהם.
מרדכי ויזל: ואני אומר את זאת לניצולי שואה שיש להם בעיה כללית עם שיניים – חבר'ה, יש לכם אפשרויות כאלו וכאלו.
מרדכי ויזל: ויש בירושלים עוד מספר רופאים שמטפלים בניצולי שואה חינם.
מרדכי ויזל: אני לא יודע מה שמתרחש.
מרים גרייבר: זה לא חינם.
מרים גרייבר: הם משלמים רק את החומר.
מרדכי ויזל: אני יכול לתת לך, ועם החומר והכל, בחינם.
מרדכי ויזל: אבל מה אומרים רובם?
מרדכי ויזל: לי יש רופא שאני מטפל אצלו שנים רבות ואני רוצה את הרופא שלי, זה דבר אחר.
מרדכי ויזל: עכשיו, בקשר לעשר שיניים ולחמש שיניים, בדיוק עכשיו יש לי באמת בעיה, ואני באמת עומד לפנות לאוצר.
מרדכי ויזל: אני בטוח שנקבל את הטיפול המתאים.
מרדכי ויזל: כי בכלל, כל האמפתיה שלנו לניצולי שואה, הוא השתנה, אני מוכרח להגיד שגם בילסקי שמטפלים בזה, בצורה מקסימה.
אורי מקלב: אני לא שאלנו איך אתה מקבל, כחבר בארגון, אתה יודע את הכל.
אורי מקלב: זה אנחנו יודעים, שאתה תוכל לקבל את זה, ואתה מכיר את הכל.
אורי מקלב: השאלה איך גב' רוטנשטיין תקבל.
מרדכי ויזל: בבקשה-?
אורי מקלב: אחת שלא יודעת, בארגון, לא מכירה בכלל את הארגון.
אורי מקלב: היא מכירה ביטוח לאומי, היא מכירה את האוצר.
מרדכי ויזל: ביטוח לאומי, אני לא מכיר את הנושא, אני לא רוצה להיכנס לזה.
מרדכי ויזל: שאלת בקשר לשיניים.
מרדכי ויזל: אז בדיוק יש לי ואני יודע שאני אפנה לאוצר, אני אקבל טיפול מתאים.
אורי מקלב: אתה מגיע לאוצר אתה תקבל טיפול, מה זה מתאים?
אורי מקלב: סליחה, סליחה, אם גב' רוטנשטיין, גם אותה, ניצול שואה, יש לו עכשיו בעיה בשיניים, שיכולה לעלות לו עשרות אלפי שקלים ויכול להיות גם אלפי שקלים והיא עכשיו רוצה לקבל.
אורי מקלב: מה היא צריכה לעשות?
אורי מקלב: לאן היא פונה?
אורי מקלב: היא פונה לאוצר והיא תקבל מימון על זה?
אורי מקלב: או ישלחו אותה ליד שרה, אז ייתנו לה 20%?
מרדכי ויזל: קודם כל, יש שני סוגי אנשים.
מרדכי ויזל: יש מי שהכירו בשיניים ואני מבין שגם לגברת הכירו וגם בשיניים שלי גם הכירו, אז ברור, אני מקבל טיפול בהתאם מהאוצר, באופן אוטומאטי.
מרדכי ויזל: איך זה מנוהל?
מרדכי ויזל: פשוט מאוד, כותבים מכתב, ואני ניגש לרופא ומסביר שאני צריך עכשיו לטפל עם פרוטזה, אני מבקש לטפל בזה.
אורי מקלב: תכף נגיע, כשכותבים מכתב, מתי מקבלים תשובה, אני אגיד לכם גם מתי אני קיבלתי תשובה.
מרדכי ויזל: איך כותבים מכתב?
מרדכי ויזל: כותבים בעט.
אברהם מיכאלי: אין להם גם מי שיכתוב.
אברהם מיכאלי: תאמין לי, אני מבין את הגישה שלך ואתה צודק מאוד שאי-אפשר כל דבר, אולי כל דבר קטן לפתור.
אברהם מיכאלי: אבל אם אני מסתכל על הגב' רוטנשטיין שהיא מציגה באמת בעיה אישית ואני מבין, היא מייצגת הרבה מאוד אנשים עם בעיה אישית דומה, הבעיה היא שאין להם גם מי שיעזור להם, להגיע לאותן כתובות.
מרדכי ויזל: בכל מקום יש ארגונים וכל אחד רשאי לפנות.
מרדכי ויזל: החברים המתנדבים שהם אחראיים, יש להם יושב-ראש וחברי הנהלה, והם יכולים לתת תשובה איך לפעול לגבי כל נושא.
אורי מקלב: מר ויזל, אני רק רוצה להגיד לך, אני פונה לחבריי, חברי הכנסת.
אורי מקלב: אני בנובמבר, הלשכה שלי שלחה שלושה מכתבים.
אורי מקלב: מנובמבר, יאיר, אנחנו שלחנו שלושה מכתבים.
אורי מקלב: מכתבים עם הבלנק של חבר כנסת בטיפול בפנייה אחת של ניצול שואה.
אורי מקלב: ועוד מכתב, עד היום הזה, עד לרגע זה, לא קיבלתי תשובה.
אורי מקלב: אנחנו.
אורי מקלב: זאת אומרת שהעזות נמצאת, אנשים מטלפנים אלי ואומרים ששמונה חודשים לא מקבלים תשובה.
אורי מקלב: אני אומר – אולי זה במקרה.
אורי מקלב: אבל אני לא צריך להביא דוגמה מאנשים אחרים.
אורי מקלב: מנובמבר, מנובמבר, אני שלחתי.
אורי מקלב: והוועדה לתלונות הציבור, שיש לה את הכוח, זאת ועדה ואף אחד לא מדבר.
אורי מקלב: רואים מכתב ואף אחד לא מגיב.
אורי מקלב: לפעמים אני יודע גם כן, כשמקבלים מכתב, שיכולים לשאול אותי על זה ולהציף את הנושא, אני מזרז את הטיפול, כל אחד באופן טבעי, מאדם לאזרח, אתה מקבל, אתה חושש, אתה מטפל מהר בדבר שאתה יודע שאנחנו נציף את זה.
מרינה סולודקין: פנית לאוצר?
אורי מקלב: כן, לאוצר.
אורי מקלב: ולא קיבלתי תשובה.
אורי מקלב: לא קיבלתי תשובה אפילו שהמכתב התקבל, לא קיבלתי תשובה.
אורי מקלב: מכתבך התקבל, נפנה את זה לוועדה, נפנה אותו, יגיע תאריך, אנחנו נודיע מתי תתכנס הוועדה הרפואית, אנחנו נודיע לך.
אורי מקלב: אנחנו נעבור הלאה למרים גרייבר, ניצולת שואה, אחרי שניתן לגב' רוטשטיין להוסיף.
רגינה רוטנשטיין: אני רוצה יותר להשמיע, לכן עשיתי, זה מאמץ גדול בשבילי להגיע להנה.
רגינה רוטנשטיין: שתי הבנות הביאו אותי, כי לא הייתי מסוגלת לבד, אני לא יוצאת מהבית, רק פעם בחודש אני הולכת לבנק לקחת את הפנסיה הזאת, "הגדולה".
רגינה רוטנשטיין: פעם בחודש.
רגינה רוטנשטיין: אני מתרחצת, אני לא רוצה להגיד פומבי, תוך כמה ימים אני מתרחצת פעם אחת, כי אני מפחדת להיכנס לאמבטיה, אני בודדה בבית, לצערי.
רגינה רוטנשטיין: אני מתקשרת לבת שלי, לבני-ברק – רחל, אני נכנסת לאמבטיה.
רגינה רוטנשטיין: שתדע, שתדע לאן נעלמתי.
רגינה רוטנשטיין: כשאני יוצאת – שוב פעם טלפון, רחל, כבר יצאתי.
רגינה רוטנשטיין: ככה זה חיים?
רגינה רוטנשטיין: אומרים שיש לי מדי הרבה כסף, מעל 7,000 שקל?
רגינה רוטנשטיין: שתי פנסיות.
רגינה רוטנשטיין: אני עבדתי, שפכתי דם בשביל שתי הפנסיות האלה.
רגינה רוטנשטיין: הפנסיה מגרמניה, אין צורך להסביר, כמה דם שפכתי.
רגינה רוטנשטיין: אבל העבודה בארץ, בניתי את הארץ 34 שנים, ריבונו של עולם.
רגינה רוטנשטיין: אז מה הם עשו, בביטוח הלאומי?
רגינה רוטנשטיין: בחוק?
רגינה רוטנשטיין: חיברו את שתי הפנסיות ביחד, נו בטח, אם עוד ירשמו מה שהשכן גם מרוויח, אז יהיה לי עוד יותר.
רגינה רוטנשטיין: בשביל זה טוענים שלא מגיע לי יותר שעות עבודה, זאת אומרת, עזרה בבית.
ליה שמטוב: לא, השעות הם לא מסתכלים על הפנסיה, הם מסתכלים איך את מתפקדת.
רגינה רוטנשטיין: איך אני מתפקדת?
רגינה רוטנשטיין: אני לא מאחלת לאף אחד.
סולי אורמן: בסעיף 2, לא נחשבת כהכנסה.
ליה שמטוב: אני לא חושבת שמסתכלים על ההכנסה.
סולי אורמן: מסתכלים על ההכנסה.
אורי מקלב: רבותיי, רק שנייה.
אורי מקלב: אני מציע גם לא להפריע ברצף.
סולי אורמן: ההכנסה היא חלק מהחישובים וכשיש לה הכנסה מעל 3,500 שקל, היא לא תקבל גם שיניים.
ליה שמטוב: לא, היא לא מקבלת את השלמת ההכנסה.
ליה שמטוב: מי שקיבל עד היום זה מי שמקבל השלמת הכנסה.
סולי אורמן: היא לא תקבל שעות סיעוד אם יש לה הכנסה גבוהה וכדי שנדייק, מי שמקבל קרן סעיף 2, לא נחשב לו כהכנסה, ומי שמקבל מהאוצר – כן נחשב לו כהכנסה.
סולי אורמן: וזה אותם אנשים.
ליה שמטוב: אני לא חושבת שזה מדויק.
סולי אורמן: תבדקו.
אורי מקלב: אנחנו תכף נשאל.
ליה שמטוב: אני בדקתי את זה .
סולי אורמן: אז תבדקו.
סולי אורמן: אני מוכנה להביא את הדוגמאות.
אורי מקלב: רבותיי, אנחנו, גם יש כאן אנשים שיגידו.
אורי מקלב: יש כאן גם ביטוח לאומי.
אורי מקלב: אבל ניקח, כפי שאת אומרת, חברת הכנסת ליה שמטוב, את רוצה להגיד שהיא, זה הולך לפי התפקוד.
אורי מקלב: אנחנו לא צריכים הרבה כדי להבין.
ליה שמטוב: לא, זה שצריך בביטוח הלאומי לשנות את הגישה, זה משהו אחר ועל זה אנחנו דיברנו הרבה.
ליה שמטוב: כי לא יכול להיות, כבר בגיל 80, בן-אדם הוא כן עצמאי, יכול להיות שהוא עצמאי, אבל הוא לא יכול בלי עזרה.
ליה שמטוב: ולא כל בן-אדם שהוא בגיל 80 הוא רץ לבית אבות.
ליה שמטוב: הוא רוצה את הפינה שלו, הוא רוצה את המקום שלו, הוא רוצה לקבל את השירותים בבית שלו.
רגינה רוטנשטיין: גברתי, אנחנו באנו להשמיע.
רגינה רוטנשטיין: אני פעם ראשונה בכנסת, אולי גם פעם אחרונה.
ליה שמטוב: אני בעדך.
רגינה רוטנשטיין: תנו לנו לדבר.
אורי מקלב: אני אבקש, אבל לא להפריע, יש לי שאלות, אבל אני מבין שרצף המחשבה והדיבור מפריע.
רגינה רוטנשטיין: תודה.
רגינה רוטנשטיין: זה חונק אותי, זה חונק אותי.
רגינה רוטנשטיין: דיברתי ברדיו השבוע, ברדיו קול חי, שם נתנו לי כמה רגעים לדבר.
רגינה רוטנשטיין: כמה שדיברתי, אותו לילה וגם למחרת, היו לי מיליוני טלפונים, מי ששמע אותי, כל הכבוד לך גב' רוטנשטנטין, כל הכבוד לך.
רגינה רוטנשטיין: ככה צריך, אל תשתקי.
רגינה רוטנשטיין: מה כל הכבוד?
רגינה רוטנשטיין: מזה עוד לא יוצא לי כלום.
רגינה רוטנשטיין: אני צריכה שיוסיפו לי כמה שעות עזרה ביתית, לפחות 20 שעות שייתנו לי, כי זה לא בחינם, זה לא בחינם.
רגינה רוטנשטיין: זה תמורת שאנחנו בנינו פה את הכל במדינת ישראל וזה מה שיש לנו, מחפשים לנו את המוות לעת זקנה, שמתים 30, 40 אנשים.
רגינה רוטנשטיין: הנה, אני בקושי מדברת.
רגינה רוטנשטיין: עד מתי אני עוד אספיק ככה לדבר?
רגינה רוטנשטיין: כמה נשאר לי עוד לחיים, שאני ארגיש שאני עוד חיה?
רגינה רוטנשטיין: שאני מפחדת בלילה לישון, כי פעמיים רצו לשבור את הסורגים ולהיכנס להרוג אותי.
רגינה רוטנשטיין: איך אני חיה ואיך כולנו, לא רק אני, אל תיקחו בחשבון 62,000 סובלים כמוני, ואין מענה.
רגינה רוטנשטיין: אף אחד לא בא לקראתם.
רגינה רוטנשטיין: אף אחד לא בא לראות איך הוא ישן, אם יש מה לאכול.
רגינה רוטנשטיין: הולכים לחפש אוכל בפח הזבל.
רגינה רוטנשטיין: זה חרפה ובושה למדינת ישראל.
רגינה רוטנשטיין: שאנחנו בנינו אותה.
רגינה רוטנשטיין: אני גם כן הוספתי 34 שנות עבודה לבנות אותה.
רגינה רוטנשטיין: למי אני בניתי?
רגינה רוטנשטיין: למי?
רגינה רוטנשטיין: למיליארדרים האלה?
רגינה רוטנשטיין: לי אסור שיהיה לי יותר מ- 7,000 שקל, שאני המון כסף הולך לי, קודם כל אצלי בבית נקי, נכון, אני לא אוכל ואני לוקחת, משלמת 45 שקל לשעה לעוזרת, יש לי ברירה?
רגינה רוטנשטיין: בתוך זבל הייתי שנה באושוויץ, עכשיו אני רוצה לעת זקנתי כמה שנשאר לי עוד לחיות, שיהיה לי בית נקי לפחות ועוד דברים ודברים, אין לי עם מי לדבר, אין מי שיישמע אותי.
רגינה רוטנשטיין: אמרתי כבר אני אאסוף את כל כלי התקשורת לחוץ לארץ, ואני אשפוך את לבי אליהם.
רגינה רוטנשטיין: אני אלכלך את המדינה, כי מכריחים אותי.
רגינה רוטנשטיין: מכריחים אותי.
רגינה רוטנשטיין: לדאוג, אני אומרת במפורש, 62,000 ניצולים, ישנם אולי עכשיו כבר פחות כי מתים כל יום.
רגינה רוטנשטיין: מתים כל יום.
רגינה רוטנשטיין: אז בגלל שיש לי יותר מ- 7,000, אני שואלת, שר האוצר שלנו, יש לו שני ראשים?
רגינה רוטנשטיין: שמעתי ברדיו, שאומרים שיש לו שני מיליארד דולר.
רגינה רוטנשטיין: ריבונו של עולם, גם לי יש ראש, אבל כסף – אין.
רגינה רוטנשטיין: אין לי כלום.
רגינה רוטנשטיין: למה?
רגינה רוטנשטיין: מאיפה יש לו מיליארדים?
רגינה רוטנשטיין: אני לא רוצה גם לענות.
ליה שמטוב: את צריכה להיות קודם כל, יש לך מיליארדים, כי יש לך ילדים, יש לך ילדים ויש לך נינים וזה מיליארדים.
רגינה רוטנשטיין: עוד סוד, הדור השני חולני בדיוק כמוני.
רגינה רוטנשטיין: זה הדור השני, שיהיו בריאים, זה הדור השני.
רגינה רוטנשטיין: ואפילו הדור השלישי.
רגינה רוטנשטיין: מחלות רציניות ביותר ומה עשו הגרמנים, פיקחים?
רגינה רוטנשטיין: לפני איזה שנתיים-שלוש, הכל אני לוקחת מהרדיו.
רגינה רוטנשטיין: הרדיו משקר – גם אני משקרת.
רגינה רוטנשטיין: 12 מיליארד דולר ואמרו לישראל – קחו לכם, ואין לכם מה לחפש איותר אצלנו.
רגינה רוטנשטיין: גמרנו.
רגינה רוטנשטיין: מי שיודע, קח.
אורי מקלב: אז את זכית?
רגינה רוטנשטיין: מה עשו?
רגינה רוטנשטיין: זכותי לדעת מה עשו עם הכסף.
אורי מקלב: אנחנו אומרים שהאושר שיש לך, אומרים שאת עשירה יותר משני מיליארד.
אורי מקלב: שיש לך, בלי עין הרע, אומרת חברת הכנסת ליה שמטוב, היא לא חוקרת אותך, היא אומרת הפוך, שיש לך, בלי עין הרע, שתי בנות, ונכדים, ונינים ובני נינים.
אורי מקלב: ואת זכית לראות אותם, הם רואים את הסתבא רבא שלהם ככה, באמת נמצאת.
רגינה רוטנשטיין: אז אני כבר שום דבר יותר?
אורי מקלב: ואם 7,000 שקל לא מספיק רק לתת מתנות לימי הולדת של הנכדים, לא צריכה להגיד, בלי עין הרע.
חיה רוטנשטיין: אבל היא צריכה יותר עזרה בבית.
אורי מקלב: אנחנו מעצימים את הדברים, אנחנו לא מתווכחים אתם, אנחנו יודעים מה פירוש לנהל משק בית בגיל כזה, כשאדם רוצה להיות לבד ולא רוצה להיות נטל על הבנות שלו.
אורי מקלב: בלי עין הרע, אתן כבר גם סבתות, יש לכן לכולכן.
חיה רוטנשטיין: גם לנו כבר יש נינים, ברוך השם.
רגינה רוטנשטיין: סבתא רבא.
אורי מקלב: אם את זכית שלבנות שלך כבר יש נינים, זו זכייה עצומה.
רגינה רוטנשטיין: אבל כב' הרב, בתור אימא שנולד פה נולד נכד, פה נולד נין, פה מתחתן נין, פה בר-מצווה, הלב נקרע לי שאני לא אתן משהו לילדים האלה, אין לי מאיפה.
רגינה רוטנשטיין: אין לי.
אורי מקלב: היטבת להגדיר זאת, גב' רוטנשטיין.
אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך שהיטבת להגדיר זאת.
אורי מקלב: אנחנו מאוד מזדהים עם מה שאת אומרת.
אורי מקלב: אנחנו מאוד מזדהים.
אורי מקלב: ואנחנו עכשיו רוצים לשמוע גם את הביטוח הלאומי, וגם את הרשות לניצולי השואה ורוצים לשמוע עוד אנשים, מה הם אומרים, עוד ניצולי שואה או עוד דור שני של ניצולי השואה.
אורי מקלב: אם יהיה לך מה להוסיף אחר-כך, אנחנו נשמע אותך שוב, בסדר?
אורי מקלב: והבת שלך תעזור לך, אולי תתרגם את מה שאומרים, אם לא תשמעי.
אורי מקלב: חברת הכנסת מרינה סולודקין, רצית לומר משהו, בבקשה.
מרינה סולודקין: קודם כל, אני רציתי לומר לכל הנוכחים.
רגינה רוטנשטיין: אני רוצה להציג את עצמי, שכב' הרם מחזיק ממני, שאני השכנה של המחותנת של כב' הרב.
אורי מקלב: וגם עם כב' הרב אנחנו שכנים.
אורי מקלב: את גרה בירושלים, נכון?
רגינה רוטנשטיין: ברמות ד'.
רגינה רוטנשטיין: רח' מינץ.
רגינה רוטנשטיין: עם הגב' שינדלר היינו שכנים בקרית אתא 37 שנים, ואני לא יכולה להיפרד, אנשים שמבינים אחד את השני.
אורי מקלב: הנכדה שלה, היא הכלה שלי.
אורי מקלב: לא ידעתי שאת מכירה אותה.
רגינה רוטנשטיין: אני מאוד מקווה שמכאן יצא תורה.
אורי מקלב: אנחנו גם יודעים, ניצולי שואה קרובים אלינו, אנחנו יודעים את מה שהם עוברים.
אורי מקלב: ואנחנו יודעים שיש לנו חובה מוסרית וערכית לעזור ולהציף את הנושא שלכם ולכן אנחנו קיימנו ישיבה.
אורי מקלב: לכן קיימנו ישיבה.
אורי מקלב: חברת הכנסת מרינה, בבקשה.
מרינה סולודקין: קודם כל אני רוצה לומר לאורחים שלנו וגם לצופים, שאני וליה כאן, דור שני לניצולי שואה ולא כל ההורים זכו להגיע לגיל 86 ואני מברכת ומתפלאה מאושר שיש לגברת רגינה, בטח שאנחנו צריכים לתקן ואנחנו מתקנים שעות עזרה זה מאוד חשוב.
מרינה סולודקין: בקושי רב אני בעשר שנים העברתי את החוק שלא יוטל מס על הכסף מגרמניה.
מרינה סולודקין: עשר שנים לפני כן, זה לא היה ברור בכנסת ישראל, שכסף מגרמניה זה כסף על דם, עבור דם.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר שאני לא מתפלאה שאנשים לא יודעים את זכויותיהם, לא יודעים לאן לפנות לטיפולי שיניים, לא מקבלים עזרה נוספת מלבד העזרה של הביטוח הלאומי, אפילו חוקים מופרים.
מרינה סולודקין: לפני כשבועיים קיבלתי מכתב בלשכתי, שעוד פעם, לוקחים מיסים מכסף מגרמניה.
קריאה: מחשיבים את הכסף מגרמניה, כהכנסה.
מרינה סולודקין: כן, כהכנסה.
מרינה סולודקין: ואני רוצה לומר שליה ואני לא נולדנו כאן, אנחנו הגענו לכאן ובושה וחרפה שבארץ לא מבינים שניצולי שואה זה מילת קודש ואנשים שסבלו כל-כך הרבה, שחייבים חמלה, חסד, הרבה דברים.
מרינה סולודקין: ואני מאוד שמחתי כשראיתי מילים שאי-אפשר עם בירוקרטיה שיש, בגלל שזה גם טפסים, זה גם שאלונים, זה גם הרבה דברים שאנשים וקרובי משפחה שלהם אפילו לא מסוגלים למלא בצורה נכונה.
אורי מקלב: גם מי שנולד בארץ והאבא שלו נולד בארץ, גם לא מסוגל להגיע לזה.
אורי מקלב: תהיה זכות דיבור לכולם.
אורי מקלב: אני מבין שאתם כמעט בהגדרה של אלה שכבר עונים תשובות לפונים.
אורי מקלב: אז אם אתם מרגישים את עצמכם אז אתם תהיו בזמן של הפונים.
מרדכי ויזל: אתה ביקשת אותי להגיד.
אורי מקלב: קודם ביקשתי ממך עכשיו אני אומר שיש להמתין לזכות דיבור.
אורי מקלב: אבל לא עכשיו.
מרדכי ויזל: רק מילה אחת.
אורי מקלב: אבל חייב להיות סדר, מר ויזל.
אורי מקלב: חייב לעשות סדר, יש עוד אנשים שמחכים ורוצים לומר.
מרינה סולודקין: אדוני היושב-ראש, אולי אנחנו ביחד, אתה, אני, ליה, וגם אלו שמגרוזיה, גם מבין מה זה ניצולי שואה, אנחנו צריכים לעשות חוק, שעות עזרה לניצולי שואה.
מרינה סולודקין: שזה יהיה בצורה נפרדת.
אורי מקלב: זה קריטריון, לפני שבודקים אותם, האם הם מדברים.
מרינה סולודקין: לפני שבודקים.
מרינה סולודקין: בגלל שניצול שואה זה קיבלו, זה גם הוכרז בגרמניה, זה גם הוכרז בארץ.
מרינה סולודקין: זה דבר שאי-אפשר לערער.
מרינה סולודקין: אז שעות עזרה.
אורי מקלב: אני אמרתי בתחילת דבריי, אני מאוד מזדהה עם מה שאת אומרת וזה באמת נכון.
אורי מקלב: ניצולי שואה, חלק גדול ממה שהם עברו בא לידי ביטוי בגיל המבוגר יותר, מכל הבחינות, מהבחינות המעשיות וגם מבחינה רפואית.
אורי מקלב: יכול להיות דברים שלא הרגישו קודם, היום זה בא לידי ביטוי והיום לעבור את כל המבחנים שהם צריכים לעבור, זה לא מתקבל על הדעת, אסור לתת להם לעשות את הבדיקות חזרה.
ליה שמטוב: יש פה מישהו מהביטוח הלאומי?
אורי מקלב: יש, יש.
אורי מקלב: רק תענו לי רק לשאלה הזאת, אחרי זה אני אתן לכם לדבר על כל הדברים, האם ניצולת שואה, או לא משנה, כל מי שזכאי לעזרה, לעזרה בבית, שעות עזרה בבית, שעות סיעוד, האם מבחינים אותו, כל המבחן הוא רק התפקוד האישי שלו או גם ההכנסה שלו, האם זה גם מהווה קריטריון בזכאות, או לא?
אורי מקלב: רק על השאלה הזאת.
אורי מקלב: אחרי זה נשאל עוד שאלות.
עטרה מלבסקי: אני עובדת סוציאלית באגף סיעוד בביטוח הלאומי.
עטרה מלבסקי: אני אענה ספציפית לשאלה שלך, למרות שאני הייתי מאוד שמחה להתייחס לדברים שנאמרו עד עכשיו, בהרבה מאוד נדבכים.
עטרה מלבסקי: הזכאות לחוק סיעוד היא אך ורק לאנשים שבאמת יש פגיעה בתפקוד היום-יומי שלהם.
עטרה מלבסקי: קיימים שני מבחנים, כפי שנאמר כאן, מבחן הכנסות ומבחן תפקוד.
עטרה מלבסקי: אם אפשר להסתפק בזה, כי אחרת אני מתחילה להרחיב.
אורי מקלב: אז למעשה, ההכנסה לא נחשבת?
עטרה מלבסקי: ההכנסה נחשבת.
עטרה מלבסקי: אמרתי – יש מבחן הכנסות ויש מבחן של תפקוד.
אורי מקלב: מאיזה סכום?
עטרה מלבסקי: הסכומים הם מאוד משתנים ומגוונים, אני יכולה להעביר את זה כתוב ומדויק.
ליה שמטוב: זאת אומרת, אם מישהו היום מקבל 7,000 שקל-?
עטרה מלבסקי: לא זכאי.
ליה שמטוב: אז הוא מראש כבר לא זכאי?
עטרה מלבסקי: יש שתי רמות, בעיקרון.
עטרה מלבסקי: יש הכנסה ממוצעת, יש רף גבוה של הכנסה, כשמעליו אדם לא מקבל זכאות גם אם ב- ADL, גם בתפקודי היום-יום הוא נמצא כזקוק, אבל ההכנסה שלו היא כל-כך גבוהה, שהוא נדחה ויש היקף של הכנסה שאז מקבלים חצי גמלה, כמו שהיתה כאן דוגמה מהזכאות, שהזכאות הכי גבוהה זה 168%, זה מסתכם בשעות בין 18 ל- 22 שעות, אבל באמת הגובה, זה גם גובה של הכנסה וגם גובה של רמת תפקוד.
זאב בילסקי: יש לי שאלה אלייך, כמה זמן לוקח, מהרגע שאדם פונה, עד שהוא מקבל את התשובה?
עטרה מלבסקי: זה פחות מחודש, בין עשרה ימים לחודש.
זאב בילסקי: זהו?
ליה שמטוב: זה לא השאלה.
ליה שמטוב: השאלה איך מתייחסים לזקן.
ליה שמטוב: מה דורשים ממנו.
ליה שמטוב: מגיעים לדירה, וזה מה שאני, לפני שאנחנו, כחברי כנסת נשנה משהו, אז ביקשתי מהביטוח הלאומי בוועדה שניהלתי, לפחות לפני הביקור, שבן-אדם יקבל הסבר מה ידרשו ממנו, בשפה שהוא מבין.
ליה שמטוב: פתאום אומרים לו – תדליקי את הגז או משהו כזה, אז הוא צריך כבר לדעת מה מחכה לו.
זאב בילסקי: בהמשך למה שאומרת ליה, הרבה פעמים אנשים מספרים לי שברגע שבא הנציג, קודם כל, זו התרגשות אדירה.
זאב בילסקי: זה אדם בגיל כזה, שהוא מבין שיש איזה מבחן שהוא צריך לעבור.
זאב בילסקי: הרבה אנשים מכשילים את עצמם, כי הוא כל-כך רוצה להראות, הוא כל-כך מתאמץ לקשור את השרוכים לבד, כשהוא לא יכול לעשות את זה, אבל הוא עושה דברים שהוא לא יכול לעשות, כי הוא מסתכל על האנשים, את יודעת, זה פשוט, לפעמים מחזה אומלל.
זאב בילסקי: לראות השפלה של בן-אדם, בגיל הזה, שעומד בפני איזה שהיא בחורה צעירה, והוא לא מבין מה העניין פה, הוא חושב שהוא צריך להוכיח כמה הוא זה ובסופו של דבר אומרים לו – תשמע, אתה זהו.
זאב בילסקי: האם אין אפשרות, לטייב את התהליך הזה, לתת לו קצת כבוד.
סולי אורמן: למה ניצול שואה בכלל צריך לעבור כזה תהליך?
סולי אורמן: לא מספיק שהוא ניצול שואה?
סולי אורמן: אם הוא ניצול שואה, אל תבחנו, מספיק מבחנים הוא עבר בחיים.
סולי אורמן: אין שום הצדקה, לפחות את הפריבילגיה הזאת.
סולי אורמן: שאם הוא ניצול שואה, הוא יקבל את זה אוטומאטית.
סולי אורמן: גם נכה צה"ל שמקבל ביטוח רפואי משלים, אף אחד לא עושה לו מבחן הכנסה.
אורי מקלב: סולי, למה את צריכה לצעוק?
סולי אורמן: כי זה מרגיז.
סולי אורמן: ניצולי שואה, הם לא אנשים רגילים, הם אנשים שעברו המון, המדינה קיבלה עבורם כסף ומספיק לבקש מהם מבחנים.
סולי אורמן: וזה בכלל לא קשור, כן נותנים שירות או לא נותנים שירות, תתייחסו אליהם כאל קבוצה ייחודית.
קריאה: היא צועקת מפני שהיא מדברת מהלב.
סולי אורמן: אני לא נהנית מזה, לצערי הרב הוריי לא בחיים והוריי סבלו מספיק.
רגינה רוטנשטיין: 34 שנים שאני עבדתי, ביטוח לאומי היתה השותפה הכי גדולה למשכורת.
רגינה רוטנשטיין: עכשיו, לעת זקנה, נותנים לי למות.
עטרה מלבסקי: כולנו בני-אדם וכולנו ערים ומגיבים רגשית גם לאנשים שאנחנו מכירים וגם למה שאת אמרת קודם וגם לאנשים שביטאו את הרגשות שלהם וחלק מההיסטוריה שלהם קודם.
עטרה מלבסקי: המצב כיום הוא ככזה, הוא כזה, אם הוא ישתנה אז הוא ישתנה, אבל כזה הוא כרגע.
עטרה מלבסקי: קיימת רגישות לנושא, קיימת הכרה לנושא, הנושא של הרגישות כלפי האנשים וכלפי המשפחות מלווה את האנשים שעובדים בתחום הזה, מרגע הגשת התביעה ואחר-כך במשך בדיקת התלות ואחר-כך במשך מתן השירות.