GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סולי אורמן: בעקבות בקשה של חבר הכנסת בילסקי, כותבת הרשות לזכויות ניצולי השואה שבין השאר הם חילקו 150 מיליון שקל לעמותות והם, יחידת הרווחה שלהם, ואני מצטטת – ניצולי השואה מטפלים בניצולי השואה בבתי החולים ובמוסדות פסיכיאטרים.
סולי אורמן: 250 ניצולי שואה, עשרות עמותית, מיליוני שקלים, אף אחד לא בא וצעק – תראו מה קורה לאותם 250 איש?
סולי אורמן: איפה כולם היו?
סולי אורמן: איך יכול להיות ששוכבים 250 ניצולי שואה, יש מפקחת במשרד הרווחה, יש מנהלת יחידה במשרד הגמלאים, מקימים אגף, עמותות, איך יכול להיות מדינת ישראל 250 ניצולים שהם תשושי נפש, פסיכיאטרי, ואף אחד שמטפל בהם?
סולי אורמן: עד שכתבה בטלוויזיה וברדיו מעלה את זה?
סולי אורמן: איפה אנחנו?
סולי אורמן: איפה המוסר?
סולי אורמן: איפה הערכים שלנו?
סולי אורמן: איפה?
סולי אורמן: ואני לא מדברת עלי באופן אישי, לצערי הרב, הוריי כבר לא בחיים והם לא זכו לקבל.
סולי אורמן: עוד חוק ועוד פילוח.
סולי אורמן: תתייחסו אליהם כמו שמתייחסים לנכי צה"ל.
סולי אורמן: זאת הבקשה שלי, כמו לנכי צה"ל.
סולי אורמן: כל מי שהוא נכה צה"ל במדינת ישראל, אף אחד לא עשה לו מבחן הכנסה.
סולי אורמן: אף אחד לא עשה לו.
סולי אורמן: נתנו לו ביטוח רפואי משלים חינם.
סולי אורמן: היות ואף חברת ביטוח במדינת ישראל לא תבטח ניצולי שואה בגילם, תקימו קרן ותנו להם, מתוך כבוד והערכה.
סולי אורמן: אנחנו חייבים את זה להם.
סולי אורמן: כל מה שההורים שלנו לא קיבלו והגיע להם על-פי החוק.
סולי אורמן: ועדת דורנר אמרה שאימא שלי, שני מיליון שקל הפסידה בגלל המדינה.
סולי אורמן: כל הכספים האלה, תנו אותם למי שעדיין נשאר בחיים.
סולי אורמן: בן גוריון התחייב בשם הניצולים, בקבלת השילומים, שהם לא יכלו לתבוע אף פעם את גרמניה.
סולי אורמן: לפחות תנו להם לסיים את חייהם בכבוד והערכה, מגיע להם.
סולי אורמן: בזכותם המדינה הזאת קיימת.
חיה רוטנשטיין: אפשר לדבר?
חיה רוטנשטיין: אנחנו חייבים לדבר על דיור.
חיה רוטנשטיין: אני רוצה לחדש לכם משהו.
חיה רוטנשטיין: אני כלתה, אני לא הבת ואימא שלי בת 86, אישה שכולה, וגם כן, היה לה, אני פראג, אתה מכיר אותה, נחמה פראג מרמות.
אורי מקלב: שהבן שלה נהרג.
חיה רוטנשטיין: כן, הבן שלה נהרג במלחמת יום כיפור.
חיה רוטנשטיין: היא בת 86, והיא גם כן, היה לה חמש שעות, הורידו לה את החמש שעות, והיא אישה מאוד חולה, יש לה בעיות עם הפרקים, כל מיני, הזקנה גם קפצה עליה.
חיה רוטנשטיין: הורידו לה.
חיה רוטנשטיין: הורידו לה את החמש שעות.
חיה רוטנשטיין: היא שילמה בדם שלה, היא שילמה בדם שלה לממשלת ישראל.
חיה רוטנשטיין: למה לא התחשבו בה?
חיה רוטנשטיין: למה?
אורי מקלב: והיא נמצאת לבד?
חיה רוטנשטיין: היא נמצאת לבד.
אורי מקלב: וארבע שעות שבועיות?
חיה רוטנשטיין: היה לה חמש שעות, הורידו לה את זה גם.
חיה רוטנשטיין: הורידו לה את זה.
אורי מקלב: לגמרי?
אורי מקלב: אין לה?
חיה רוטנשטיין: הורידו לה, כרגע אין לה.
אורי מקלב: בטענה שהיא מתפקדת?
חיה רוטנשטיין: בטענה שהיא עוד הולכת על הרגליים.
רגינה רוטנשטיין: שהיא עוד נושמת.
חיה רוטנשטיין: כן, היא עוד הולכת על הרגליים.
אורי מקלב: אנחנו באמת חושבים, אחרי גם מה שאמרה סולי ועוד אחרים, הנושא של הבריאות, אני חושב שזה צף ואנחנו רואים את זה.
אורי מקלב: הטיפול בנושא השינוי שיש לאנשים האלה, במצב הבריאותי, והתהליך, הטפסים שהם צריכים לבקש שהם צריכים למלא, והבקשות והזמן שזה אורך, זה שאנחנו צריכים לעבור ועדות כאלו וכאלו, אני חושב שאם אנחנו באמת משקפים וממצים את הנושא, זה הנושא היום שכואב.
אורי מקלב: דברים אחרים, אנחנו לא מדברים על כספים גדולים, תנו להם כסף כזה וכסף אחר, תנו להם את הנושא של הבריאות.
אורי מקלב: ואנחנו אמרנו את זה בתחילת הדברים, אני חושב שזה באמת מאוד נכון.
אורי מקלב: יש שינוי מאוד גדול, שיכול להיות שזה עכשיו מחמיר לניצולי שואה בתקופה עכשיו כשהם מזדקנים והמחלות צצות או באמת, כמו כל אחד, אבל זה הרבה מתגבר, בגלל העבר שלהם בשואה והאפשרות שלהם שמישהו שיטפל בהם, אם זה משפחה קרובים או לא בני משפחה קרובים.
אורי מקלב: אני חושב שהחלק הזה של הטיפול בבריאות הוא באמת, אנחנו, יש לנו חובה מוסרית בעניין הזה, לתת להם את המענה הקל ביותר והמכובד ביותר.
אורי מקלב: בגלל שמה שאמרה סולי, התיאורים שהיו מההוסטלים האלה לתשושי הנפש, שהיו קירות מתקלפים, הם מסתובבים בלי בגדים, קר להם בחורף, הם רועדים מקור בחורף, אוכלים מהידיים, בגלל שאין להם סכו"ם, הם רעבים, חוסר אוכל והכל, וזה דבר שבמקרה נתנו להיכנס, עד שנתנו להיכנס וגילו את זה בהוסטל.
אורי מקלב: אבל למה אנשים צריכים לעבור את זה בבית?
אורי מקלב: כל אלה שאנחנו רואים את זה שעוברים למוסד שראינו את זה ביחד ואנחנו, יש כאלה שצריכים לעבור את זה בבית עצמם.
אורי מקלב: ואני רוצה להגיד, על מדינת ישראל, ואני קיבלתי בעקבות המכתב הזה ובעקבות זה שהיה הצעה לסדר ודיברנו על זה בכנסת, קיבלתי מכתבים מתלמידי תיכון ופנו אלינו – תגידו לנו, מה אנחנו יכולים לעשות.
אורי מקלב: תנו לנו, אנחנו ראינו, הזדעזעו שככה נראים, ככה מטפלים, אנחנו כתלמידי תיכון שכבר לא בנים לניצולי שואה, הם יכולים להיות נינים של ניצולי שואה, וכאלה שבכלל לא ניצולי שואה, ובאים ופנו ולא מכתב אחד.
אורי מקלב: אנחנו רוצים להיות שותפים, תגידו לנו מה אנחנו יכולים, תשבו, תגידו לנו, אנחנו יכולים לעשות כל פעולה התנדבותית כדי לעזור להם קצת, לשמח אותם וקצת לשנות את המצב שלהם.
רחל שטיין: למה קצת?
רחל שטיין: הממשלה קיבלה 22 מיליארד דולר מגרמניה, מה נעשה בכסף הזה?
רחל שטיין: לניצולי שואה בלבד.
רחל שטיין: מה נעשה עם הכסף הזה?
רחל שטיין: למה צריכים להיאבק על כל אגורה, ולא חיים ולא מתים, כל הניצולי שואה.
רחל שטיין: אני רואה את אימא, ארבע פעמים במשך השנתיים האחרונות, היא נפלה בבית, ולך תספר לביטוח לאומי.
רחל שטיין: היא פתחה השבוע את היד כאן, 30 תפרים יש לה עכשיו כאן ביד.
רחל שטיין: היא פתחה פעם את הראש, לפני שנה, גם כן תפרים.
רחל שטיין: היא שברה את הכתף, היא לבד בבית, אין לה עזרה, אין לה מושיע, אין לה שום דבר.
רחל שטיין: וקיבלו 22 מיליארד דולר, ממשלת ישראל, מגרמניה, ואף אחד לא יודע מה נעשה עם זה.
רחל שטיין: אף אחד לא.
רגינה רוטנשטיין: מי שקיבל – יודע.
רגינה רוטנשטיין: עושים שבת לעצמם וגמרנו.
רגינה רוטנשטיין: ואין איש שירים אצבע.
אורי מקלב: גב' רוטנשטיין, בזכותך אנחנו, צפים לנו כל מיני אימרות עסיסיות באידיש, אנחנו נזכרים בבית סבא וסבתא, שאנחנו כבר הרבה שנים לא שמענו את האמרות האלה, כשאת עומדת בשדולה למען השפה האידיש, זה בטח מוצא חן בעיניכם.
אוד: כבוד היושב-ראש, מישהו אחר יכול גם כן לדבר?
אורי מקלב: רציתי לתת לך, היית בחוץ.
אורי מקלב: לא שמת לב שכבר דיברו נוספים.
אורי מקלב: אבל לפני שמר אשר אוד ידבר, אני רק רוצה להקריא, הבטחתי שנעשה את זה, לעמותת כן לזקן.
אורי מקלב: הוא אומר לצערנו, שסיבות בריאותיות לא צפויות, ליושב-ראש של כן לזקן, לא יכול להגיע היום לישיבה, בישיבה שמתקיימת בנושא ניצולי השואה.
אורי מקלב: אבל אנחנו כן רוצים להביע את עמדת כן לזקן ואנחנו רוצים לשקף את הפניות שיש לנו מניצולים.
אורי מקלב: אנחנו שבים ונוכחים שהטיפול בניצולי שואה הפונים לרשות לבקשת קצבה, הכרה בהחמרת מצבם הרפואי, מה שאמרנו, או להכרה במחלות נוספות, שזה בעצם מאוד, אורכת זמן רב ביותר, בהדגשה.
אורי מקלב: הניצולים ממתינים כעשרה חודשים ויותר, מרגע הבקשה, ועד לקבלת תשובה.
אורי מקלב: עשרה חודשים.
אורי מקלב: אז זה הדברים שבוערים בנו, זה הדברים שבוערים בנו.
אורי מקלב: גם ההכרה המהירה, גם הטיפול המהיר וגם, באמת, מענה הולם ומכובד.
אורי מקלב: אשר, בבקשה.
אוד: קוראים לי אשר אוד, אוד נוצר מאש ולכן אני כזה.
אוד: אני מוצל מאש, מה שעברתי, אני מדבר על ההווה והעתיד.
אוד: אני יושב פה בכנסת הרבה מאוד בוועדות ובעמותה הפרלמנטארית ואם הייתי יורד מהמאדים ושומע את האמפתיה, מכל הגורמים, מחברי הכנסת, מפקידי הממשלה, הייתי חושב שפה נושאים את ניצולי השואה על הכפיים.
אוד: ואת המציאות אנחנו שומעים פה.
אוד: רבותיי, הגיע הזמן לעשות משהו מעשי ואני מקווה, זאב בילסקי, מה שהצעת, שזה ייעשה.
אוד: הקמנו מועצת גמלאים בעיריית ירושלים ובמועצה ישנן ועדות, יש ועדת ניצולי שואה ואני יושב-ראש ועד ניצולי שואה ומחר יש לנו כנס של כל הגורמים, ויש פה הרבה אנשים, של כל הגורמים שמטפלים בניצולי שואה, במטרה להגיע לאחד פעולות על-מנת שבאמת נוכל לעשות משהו למען ניצולי השואה ואני מקווה שגם זאב בילסקי יצליח לעשות את זה במסגרת ארצית.
אוד: תודה.
אורי מקלב: מר ויזל, בבקשה.
מרדכי ויזל: קודם דיברתי, כי אתה ביקשת שאני אדבר, עכשיו אני מבקש לדבר.
מרדכי ויזל: קודם כל, רבותיי, יש הרבה דברים שלא הזכירו פה, יש גם בעיות עם הגטאות, עם הגרמנים, וזה בעיה די רצינית.
מרדכי ויזל: אני לא רוצה להגיד לכם מה הבעיה העיקרית.
רגינה רוטנשטיין: בעצם, למה לא היו צלמי טלוויזיה?
רגינה רוטנשטיין: שיפרסמו את זה.
מרדכי ויזל: גברת, תרשי לי גם כן לדבר.
ליה שמטוב: זה משודר בטלוויזיה וכולם רואים עכשיו.
מרדכי ויזל: יש גם כן בעיה שזה לא שייך לכנסת, יש אנשים שמקבלים 15,000 יורו, מקבלים 20, מקבלים 25, יש אנשים שמקבלים 1,000 יורו או כל זה.
מרדכי ויזל: מה אני רוצה לומר בזה?
מרדכי ויזל: ואז הולכים לעורכי-דין, אז לא רק שלוקחים את כל הכסף מה שקיבלו, אלא אומרים תוסיף עוד כי אני טיפלתי בך.
מרדכי ויזל: זה אמרתי בדרך אגב.
מרדכי ויזל: אני רוצה להגיד לגברת שאמרה שעמותות, אתם לא מכירים את זה?
מרדכי ויזל: הנה, בבקשה.
קריאה: זה לא כל-כך דרך אגב, חלק גדול מאוד מורידים לעורכי-הדין.
מרדכי ויזל: אני יודע שבירושלים, חלק גדול אני מטפל, ולא הולכים לעורכי-דין ומקבלים.
ליה שמטוב: אולי אנשים פשוט לא יודעים, אבל הם לא צריכים היום בכלל.
רחל רוטנשטיין: זאת הבעיה, שהם לא יודעים שום דבר מה שמגיע להם.
ליה שמטוב: יש את הארגון גמלאים בעיריית ירושלים, יש בכל עיר.
מרדכי ויזל: אני מבקש את זכות הדיבור, אני אדם בן 80, מעל 80, וגם אני מתבלבל כשאני מדבר, לא רק הגברת, גם אני.
מרדכי ויזל: רבותיי, תנו לי לדבר.
מרדכי ויזל: אתם נכנסים לדבריי ונקטע לי חוט המחשבה.
רגינה רוטנשטיין: ולעשות, לא עושים כלום.
מרדכי ויזל: גברת, אני מבקש ממך, כיבדנו אותך, תכבדי אותי, אנחנו באותו הגיל, אני מבקש.
מרדכי ויזל: אני רוצה לומר, קודם כל, אני רוצה להגיד לגברת בקשר לעמותות.
מרדכי ויזל: אני במקרה יושב-ראש עמותה, כבר שלוש שנים, אני מודיע לך, לא קיבלתי עד היום אגורה שחוקה, מממשלת ישראל.
מרדכי ויזל: ואיך שאני חי, זה כבר עניין שלי, איך העמותה חיה.
מרדכי ויזל: ואני בירושלים, בקשר לנושא שדיברתי, אנחנו מכוסים.
מרדכי ויזל: יש פה אנשים שיכולים להגיד, ויש עוד דברים אחרים, אבל אנחנו בירושלים מכוסים.
מרדכי ויזל: לעומת זאת, כשהגברת אמרה שלא יודעים, מצלצלים אלי מכפר-סבא, מזיכרון יעקב, מחיפה, מתל-אביב אפילו ולא יודעים.
קריאה: שידעו את הטלפון שלך, אולי זה באמת יעזור לאנשים.
קריאה: תגיד את הטלפון שלך.
מרדכי ויזל: לא, גברתי, יש לי כבר עד כאן.
מרדכי ויזל: אני לא יכול לטפל בכל הארץ.
מרדכי ויזל: אני מצטער.
מרדכי ויזל: אבל הרבה אנשים לא יודעים.
מרדכי ויזל: אז הולכים לעורכי-דין, הם לוקחים לא הרבה, יש אחד לוקח 25%, אחד 20%, ויש גם שעושים טובה שמבקשים 15% ויש הרבה שלא יודעים בכלל, פתאום מגלים את זה.
מרדכי ויזל: אני רק רוצה להזכיר, במקרה אתם מהעדה, מהאגף החרדי.
מרדכי ויזל: בזמן האחרון האגף החרדי התעורר, פתאום באים הבנים, הבנות, באות עם האימא והאבא והם פשוט מאוד מזכירים שמגיע לך זה וזה.
מרדכי ויזל: זה אמרתי דרך אגב.
מרדכי ויזל: יש פה דברים אחרים, נוספים.
מרדכי ויזל: אני יום-יום מטפל בהם.
אורי מקלב: מה אתה שואל אותם, למה עד עכשיו הם לא ניצלו את הזכויות שלהם.
מרדכי ויזל: אני לא יודע.
מרדכי ויזל: אני לא יכול לומר לך.
מרדכי ויזל: מי שבא, ברוך הבא.
מרדכי ויזל: אנחנו עוזרים במה שאפשר.
אורי מקלב: מר ויזל, אתה אומר ואנחנו מאוד מעריכים את מה שאתה עושה, אנחנו מאוד מעריכים את מה שאתה עושה למען ניצולי השואה ואתה עובד, יש לך פניות מכל הארץ.
אורי מקלב: אבל אתה חושב שאתה צריך להיות הכתובת או שהממשלה, המדינה צריכה להיות הכתובת?
אורי מקלב: אתה צריך להשלים את הדברים.
אורי מקלב: זה יכול לזהות דברים שאולי הרגולאטור לא יכול.
מרדכי ויזל: שאלת שאלה טובה.
מרדכי ויזל: יש פה בעיה כזאת, שכתוב בעיתונות והיה בכל המקומות, אז אפילו בטלוויזיה זה היה.
מרדכי ויזל: אבל מה קרה שדווקא באותו הזמן שפרסמו את זה בטלוויזיה ושאמרו על זה ברדיו, האדם הזה לא שמע, או האישה הזאת, לא שמעה זאת, אז לא יודעים.
אורי מקלב: ואיך את השם שלך יודעים?
מרדכי ויזל: אחד אומר לשני.
קריאה: זה מפה לאוזן.
אורי מקלב: מי שרוצה לעשות, מגיעים אליו וזה רק באמת מאפיין.
אורי מקלב: מעניין שאתה, כאדם פרטי, יודעים, אבל מה לעשות, אני אגיד לך כן יודעים את הטלפונים, אבל מפניות שאני מקבל, אז עונה תא קולי מופנים לתא קולי ואחרי זה אף אחד גם לא חוזר אליהם.
אורי מקלב: אין מענה טלפוני.
אורי מקלב: יש מענה של תא קולי.
אורי מקלב: את זה אנחנו צריכים לשפר.
מרים גרייבר: אבל גם אנחנו, בעמותת יש, יש לנו קבוצות בכל הארץ ואנחנו מכשירים אנשים להגיד ולתת את המענה, וכך האנשים של עמותת יש ירושלים יודעים את הכתובת שלי וגם את הכתובת של אשר והם באים אלינו ומבקשים את העזרה.
אורי מקלב: זה רק מעצים את השאלה, סליחה, סליחה.
אורי מקלב: זה רק מעצים את השאלה.
אורי מקלב: למה צריך להגיע ליש?
אורי מקלב: למה צריך להגיע?
מרדכי ויזל: יש משרד הגמלאים, שרה, יש מרכז מידע.
מרדכי ויזל: גם זה אנשים לא מודעים כל-כך.
מרים גרייבר: האנשים מודעים, אבל גם כן, זה לוקח זמן עד שמקבלים תשובה.
מרדכי ויזל: אני רוצה להמשיך בדבריי.
מרדכי ויזל: יש דברים שזה סוכם כבר וקבעו את זה, שיצא אפילו חוק, בקשר לתרופות.
מרדכי ויזל: עד גיל 70, מקבלים 50% הנחה, מ- 80 ומעלה, מקבלים 60%.
מרדכי ויזל: גם זה לא מבוצע.
מרדכי ויזל: בזמן האחרון קרה משהו חדש, קופות החולים הולכים ומבטלים הרבה תרופות, של הניצולים, ואומרים לך – לך תקנה, זה לא בסל התרופות שלנו.
מרדכי ויזל: והמון זמן הם נתנו את התרופות ובחודשים האחרונים, לא נותנים יותר.
מרדכי ויזל: אני, למשל, היתה לי תרופה, אז החודש הזה, קודם הייתי משלם 250 על 80 לחודש, נראה נראה שלא צריך תרופות, אבל אני צריך.
מרדכי ויזל: פתאום אני רואה שחייבו אותי ב- 400 שקל.
מרדכי ויזל: אז מה קרה?
מרדכי ויזל: התרופה הזאת היא לא בסל התרופות ואתה תשלם.
אורי מקלב: כשלפני כן לא היית צריך לשלם עליה?
מרדכי ויזל: לפני כן לא שילמתי.
מרדכי ויזל: ופתאום, ואני לא היחידי, וזו נקודה מאוד חשובה כי אנחנו, אני "לא לוקח הרבה", רק 16 כדורים ביום.
מרדכי ויזל: ואני עוד נקרא בריא.
אורי מקלב: עד 120 שנים בריאות.
מרדכי ויזל: אז פשוט מאוד, אני מסתכל על שבוע, 400 שקל.
מרדכי ויזל: 400 שקל מהמשכורת "הגדולה" שיש לי, הפנסיה הגדולה, אז זה הוצאה ופתאום זה קרה.
מרדכי ויזל: אינני יודע למה.
מרדכי ויזל: עכשיו אני רוצה לנגוע בעוד שתי נקודות, אולי שלוש, אינני יודע.
מרדכי ויזל: יש פה בעיה בקשר לערעור שהוועדה הרפואית דוחה את הערעור, אז אומרים נא לפנות לוועדת עררים לבית-המשפט.
מרדכי ויזל: והיום, בשבוע שעבר בא אלי יהודי, אמר שהוא ערער, עופרה, ונתנו לו תאריך לעוד שנה.
קריאה: שרה דיברה על זה קודם.
עטרה מלבסקי: זה בית-המשפט זה לא אנחנו.
מרדכי ויזל: אני יודע שזה לא את.
מרדכי ויזל: אני רק רוצה, אם הגברת רוז, יש עוד שני דברים, שלא שייכים ישירות לרשות, אבל אין למי לפנות אז פונים אלייך, אולי את יכולה לעשות משהו.
מרדכי ויזל: ויש עכשיו דוגמה שנייה, ודוגמה מאוד חשובה.
מרדכי ויזל: בוועדת התביעות קיבלו לפני כשלוש שנים הטבות.
מרדכי ויזל: וההטבות האלו היו הבראה, טלוויזיה וגם ארנונה.
מרדכי ויזל: עכשיו היתה הוראה שכל אחד יגיש בקשה.
מרדכי ויזל: הם באמת שלחו מכתבים לניצולי שואה.
מרדכי ויזל: לצערנו הרב, עקב הגיל המבוגר מאוד, הרבה מאוד, ברגע שראו את המכתב, שמו אותו בצד.
מרדכי ויזל: עכשיו באה אישה, היא אומרת לי תשמע, אני יום יום עובד עם אנשים וכל פעם אני שומע סיפורים.
מרדכי ויזל: אני גמרתי לעבוד, אני רוצה עכשיו לעזור לאמי לקבל את ההטבות.
מרדכי ויזל: אז היא הלכה ב- 31 ליולי, ואמרה – תראו, אני מקבל מוועדת התביעות, אבל אני לא קיבלתי שום דבר.
מרדכי ויזל: גברתי, 31 ליולי 2010, תבואי ב- 1 לינואר, אז תראי שזה יהיה.
מרדכי ויזל: בסדר, הכל יפה מאוד.
מרדכי ויזל: אז עכשיו, מה עם הרטרואקטיבי?
מרדכי ויזל: עם 2008, 2009?
מרדכי ויזל: אז נכון, שוב הרשות לא אשמה בזה, אדוני זה החוק.
מרדכי ויזל: אם אתה לא הגשת בקשה, זה אבוד.
מרדכי ויזל: אז אני שואל שאלה – הרי דבר כל-כך פשוט, אני זוכר לפני כמה שנים, שר המשפטים שאתם ודאי יודעים מזה, הוא בא, היתה לו איזה שהיא בעיה, אז הוא בא לשופט ואומר לו – אדוני השופט, אין לי זמן לקרוא.
מרדכי ויזל: אז אומר השופט – יש שורות אחרונות.
מרדכי ויזל: אין לי זמן לקרוא.
מרדכי ויזל: אז הוא אומר – אם ככה, נוותר לך.
מרדכי ויזל: בא אתיופי קטן, אז אומר השופט – תגיד לי, אתה לא יודע לקרוא שורות קטנות?
מרדכי ויזל: מה אני רוצה להגיד בזה?
מרדכי ויזל: האישה הזאת, לא יודעת לקרוא, לא יודעת לכתוב, לא רואה, לא הולכת, אז אומרים לה – רבותיי, את 2008, 2009, אני צודק?
מרדכי ויזל: זה היה שלוש שנים, נכון?
מרדכי ויזל: אז אתה תקבל רק בשביל 2010.
מרדכי ויזל: ומתקשר עם הרשות, הרשות אומרת – רבותיי, לא אני קובע את החוק.
מרדכי ויזל: החוק הזה לא אני קבעתי, שאנשים מפסידים.
אורי מקלב: אבל האם הרשות פנתה לשנות את החוק?
אורי מקלב: הרי הדברים שאתם מציפים בפניכם ואתם יודעים איפה הבעיות של אנשים, יכול להיות שבזמנו לא חשבו, חשבו שאולי באמת אין סיבה לתת רטרואקטיבית, אבל משמתברר שאנשים בגלל שלא קראו את האותיות הקטנות, לא משנה המה, לא צריך הרבה להגן עליהם, ולדוש בזכותם ולהפוך בזכותם, כדי להסביר מדוע כן אפשר במקרים האלה לתת רטרואקטיבי.
אורי מקלב: זה צריך להיות.
עופרה רוס: אתה מעביר את זכות הדיבור אלי?
אורי מקלב: לא, רק בתשובה לשאלה הזו.
עופרה רוס: יש לי הרבה מה לומר.
אורי מקלב: תעני גם על זה.
עופרה רוס: נאמרו כאן דברים רבים ואני מתכוונת להתייחס לכל הדברים.
אורי מקלב: מר ויזל, יש לך עוד נקודה?
מרדכי ויזל: עוד אחת.
מרדכי ויזל: באו אלי אנשים, אז אומרים לי – מזל טוב מגיע לי.
מרדכי ויזל: מה המזל טוב?
מרדכי ויזל: נהייתי יותר בריא.
מרדכי ויזל: אז אני אומר – מה קרה?
אורי מקלב: הורידו לי.
מרדכי ויזל: הורידו לי שעות.
מרדכי ויזל: אמרו שאתה כבר יותר בריא.
מרדכי ויזל: זה כבר לא ידעתי, שאחרי גיל 80, אני הבראתי.
אורי מקלב: זו תופעה שפשוט הופתעתי לשמוע היום שאנשים בגיל הזה, אני שומע את זה אחד אחרי השני, שמורידים.
אורי מקלב: את מספרת לי ואתם מספרים לי שמורידים, שמורידים שעות.
עטרה מלבסקי: זה לא תלוי מחלה, זה תלוי תפקוד.
אורי מקלב: לא עלינו, גם אפילו גשם לא יורד.
אורי מקלב: זה הדבר היחידי שמורידים פה.
אורי מקלב: זה הדבר היחיד שיורד פה.
אורי מקלב: הדלק, המחירים עולים, הכל עולה פה.
אורי מקלב: וזה יורד.
רחל שטיין: אני חושבת שצריכים לכבד את השם שואה, ובלי אפילו כל-כך הרבה לערער ולבדוק אותם.
מרים גרייבר: הבעיה העיקרית היא שהביטוח הלאומי מוריד את השעות, גם הקרן לרווחה מורידה את השעות.
אורי מקלב: הבעיה היא כפולה.
מרים גרייבר: בדיוק.
עטרה מלבסקי: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה.
מרים גרייבר: נכון.
אורי מקלב: במקרה הזה, הייתי מוותר על שיתוף הפעולה הזה.
עטרה מלבסקי: אני חושבת שצריך באמת לבחון את הדברים וראוי שייבחנו, אבל המציאות כרגע, היא כזו.
אורי מקלב: אז אנחנו, גם באמצעותך וגם אנחנו.
ליה שמטוב: הקרן לרווחה לא נותנת את השעות אם יש לה את החמש שעות, היא נותנת רק למי שיש 150% ויותר את הסיוע.
סולי אורמן: כי המדינה לא נותנת, אז מה שהיא נותנת זה יותר טוב מכלום.
סולי אורמן: למה קרן הרווחה צריכה לתת?
סולי אורמן: למה המדינה לא נותנת?
סולי אורמן: למה לוקחים קרן רווחה, למה באים בטענות לביטוח הלאומי?
סולי אורמן: המדינה היא זאת שצריכה להיות וכבוד היושב-ראש, אני נורא מצטערת, אתה, אנחנו יושבים פה ויושבים פה אנשים שעובדים לפי החוק.
סולי אורמן: אין לי ספק שעופרה רוס עובדת בדיוק לפי החוק.
סולי אורמן: בית המחוקקים הוא זה שצריך לשנות את זה.
סולי אורמן: היא לא יכולה להחליט שום דבר.
עופרה רוס: נכון מאוד, נכון מאוד.
סולי אורמן: היא שייכת למשרד האוצר, מה שכתוב – זה מה שהיא נותנת.
סולי אורמן: היא לא יכולה לתת כלום יותר.
ליה שמטוב: האוצר מעביר לקרן לרווחה, ועדת התביעות מעבירים כסף לקרן הרווחה.
סולי אורמן: אפשר להעביר את זה לקרן הרווחה כי המדינה לא חוקקה חוק אחר.
סולי אורמן: במקום לתת לכולם, נותנים לקרן הרווחה.
מרדכי ויזל: כל הדברים מגיעים לגב' עופרה וכולם מאשימים אותה.
סולי אורמן: זה לא נכון, היא עובדת לפי החוק.
סולי אורמן: שבית המחוקקים ישנה את החוק.
מרים גרייבר: נאמרו כאן דברים נכונים.
רגינה רוטנשטיין: העובד הסוציאלי עושה כמו ביטוח לאומי, אותו דבר.
אורי מקלב: רשות הדיבור לשרה, אבל לפני זה אני רוצה להגיד.
אורי מקלב: אנחנו אומרים שהדברים ודאי, כשאומרים חוק, זה לא איזה תשובת פלאים.
אורי מקלב: אם יש חוק אומר, אז זה אנחנו נשנה בחוק.
אורי מקלב: אז יש כאן גם בית מחוקקים שצריך גם לחוקק חוק.
אורי מקלב: אבל יש עוד מישהו שיכול ליזום חוק, זה הממשלה בעצמה.
אורי מקלב: שהיא צריכה גם כן ליזום, היא המחוקקת הראשית וחוקי ממשלה מקבלים גם עדיפות אחרת ואם הרשות שאני מדבר, הרשות זה לא משרד, רק משרד האוצר.
אורי מקלב: הרשות לזכויות ניצולי השואה, שהדבר, עשרת הדברות שלה והתוספת לחוקים, צריכה להיות יוזמה שלהם.
אורי מקלב: אתם צריכים ליזום את החוקים האלה.
אורי מקלב: חוקים שעושים עוול, חוקים שיכולים לשפר את המצב, זה התפקיד שלכם, לפני שבית המחוקקים וחברי הכנסת צריכים לעשות חקיקה פרטית באמת לכסות ולחפות על כל מיני עוולות או על חוקים שעדיין לא חוקקו.
אורי מקלב: אנחנו חושבים שהמדינה בעצמה, כפי שהם באים ודורשים את זה, צריכים לתת את הכבוד הראוי, במיוחד בנושא בריאות לניצולי השואה, שהם הגיעו, מי שהגיעו לגיל הזה.
סולי אורמן: כבוד היושב-ראש, לרשות לזכויות ניצולי השואה אין אפילו את השמות של מי שמקבל מגרמניה.
סולי אורמן: גם אם הם הרשות לזכויות ניצולי השואה, אין במדינת ישראל רשימה אחת של כל ניצולי השואה, גם לא ברשות.
סולי אורמן: הרשות מטפלת במי שמקבל מהאוצר ובקרן סעיף 2.
סולי אורמן: זה הכל.
סולי אורמן: אז במדינת ישראל, אחרי 66 שנה, רשימה אחת מהם, כל ניצולי השואה אין?
מרים גרייבר: יש במקום אחד, זה הביטוח הלאומי.
סולי אורמן: אין בביטוח הלאומי, את טועה, מרים, אין בביטוח הלאומי רשימה, בשום מקום במדינה אין רשימה.
סולי אורמן: איך יכול להיות?
סולי אורמן: כי המדינה מתעלמת מהם.
מרים גרייבר: הכי קל לתקן זה בביטוח הלאומי.
אורי מקלב: שרה נמצאת ברשות דיבור, אחרי זה אני אתן לכם, אם יאפשר הזמן.
מרדכי ויזל: בקשר למה שאמרת לשרי הממשלה, פעם בעמותה האלמנטארית היו מופיעים שרי ממשלה, בזמן האחרון כבר זה נמאס להם, הם לא מופיעים.
אורי מקלב: לא נעים.
אורי מקלב: שם זה היה אחרי עשר שנים, אבל זה לא כל-כך נורא, אבל כשעברו 60 שנה, זה כבר לא כל-כך נעים לשמוע.
שרה זילברשטיין: אני ראש תחום פניות ציבור במשרד לאזרחים ותיקים ואנחנו אחראים על הקמת מוקדים לאוכלוסייה המבוגרת בארץ, לאזרחים הוותיקים.
רגינה רוטנשטיין: הרבה בעלי-בתים במדינה.
אורי מקלב: גב' רוטנשטיין, אנחנו רוצים לשמוע את שרה, היא אחראית על הקשישים.
אורי מקלב: אנחנו מקדמים בברכה את חברת הכנסת שמאלוב ברקוביץ' שמשתתפת אתנו תמיד בישיבות וגם מעורבת בדברים האלה והיא גם מבקשת לדבר ולומר כמה מילים, אבל אולי ניתן לך להציג את הדברים ואחרי זה היא תוסיף.
שרה זילברשטיין: על-פי המלצת ועדת דורנר והחלטת הממשלה, הוקם מרכז מידע לניצולי שואה בגלל שאנחנו גם הצפנו את הבעיות הקשות של ניצולי שואה, שבעצם יש הרבה מאוד זכויות ובשביל לדעת אותם אתה צריך להיות מומחה גדול ומרכזי והוא בהחלט מפוזר בין הרבה מאוד מסגרות וקשה מאוד לדעת אותם.
שרה זילברשטיין: יחד עם זה, מפברואר 2009 אנחנו הקמנו את כוכבית 9444, אני חושבת שכולם באמת זכו לפרסומת, לראות את הפרסומות של הממשלה, שפנו לניצולי שואה ושאמרו להם – בואו, תפנו לבדוק את הזכויות שלכם.
שרה זילברשטיין: אנחנו גם הפנינו לארבעת הגורמים המרכזיים את ההפניות אחרי הבדיקה שלנו.
שרה זילברשטיין: היום, בפברואר כעבור שנתיים, אנחנו נמצאים במצב שבדקנו 91,000 פניות של ניצולי שואה.
שרה זילברשטיין: המשרד לאזרחים ותיקים עשה באמת רשימות של כל ניצולי השואה ואנחנו עשינו עבודה מול המוסד לביטוח לאומי ומול משרד הפנים והגענו למצב שאנחנו יודעים שיש פוטנציאלית 240,000 איש.
שרה זילברשטיין: אנחנו נוריד את ה- 91,000 הפונים אלינו, ואנחנו מוציאים מכתבים עד לחודש יוני, לכל הנותרים, כדי לבדוק את הזכויות שלהם.
סולי אורמן: כל מי שיהיה בחיים עד אז.
שרה זילברשטיין: כל מי שיהיה בחיים.
שרה זילברשטיין: אנחנו עם המתים לא מתקשרים.
יוליה ברקוביץ' שמאלוב: אבל אם תמשיכו עם זה, לא יהיה לכם עם מי לתקשר.
סולי אורמן: לא יהיה למי לשלוח, הפיתרון הביולוגי עובד.
יוליה ברקוביץ' שמאלוב: שיעשה מהר יותר.
אורי מקלב: סליחה, שרה, אנחנו שואלים עוד לפני הכל שמטפלים, האם יש איזו חוברת?
אורי מקלב: לפני שהולכים הלאה, אם יש חוברת אחת שהיא באה והיא מקבצת את כל הזכויות של ניצולי השואה ונרדפי הנאצים ואני מדבר ואני אומר לא סתם חוברת, חוברת שמדברת בשפת העם.
אורי מקלב: בשפה פשוטה, שאנשים יכולים להבין כל אחד יכול להבין ואם לא הדור הראשון, אז הדור השני יכול להבין, שהשאלונים ומה שצריך לשלוח לרשות, למלא בעקבות מחלה, הניסוחים באוניברסיטה ותואר שני אם לא פרופסור.
שרה זילברשטיין: תראו, אנחנו, לכל הפונים שלנו, מוציאים ומאשימים אותנו בזה שאנחנו מוציאים הרבה ניירות.
שרה זילברשטיין: אנחנו כותבים להם בדיוק את הזכויות שלהם על-פי הבדיקה האישית שלהם.
שרה זילברשטיין: החוברות האלה, יצא גם במרכז הארגונים ואנחנו שותפים לזה.
שרה זילברשטיין: אנחנו גם מימנו במסגרת ועדת התמיכות את זה.
שרה זילברשטיין: אבל תבינו, וזה מה שגם אמרו פה חברי כנסת.
שרה זילברשטיין: אני מתעסקת עם נושא של ניצולי שואה שלוש וחצי שנים.
שרה זילברשטיין: אבל העובדים המומחים שלי יודעים יותר ממני גם, וזכיתי גם להטעות את אימא שלי בגלל חוסר בדיקה, כי הנושא כל-כך מסובך ולכן החוברות האלה, זה לא מה שיעזור לניצולי השואה.
שרה זילברשטיין: מה שיעזור לניצולי השואה, זה מה שאנחנו גם עושים באמצעות פרויקט ליד על-ידי הסוכנות היהודית, שאנחנו שולחים 4,000 מתנדבים שעברו הכשרה, שיבדקו את הנושא של אותם ניצולי שואה שלא יכולים להגיע אלינו.
שרה זילברשטיין: אנחנו כבר הגענו ל- 40,000 ניצולי שואה.
שרה זילברשטיין: אבל תראו, אנחנו מתעסקים בזה שנתיים.
שרה זילברשטיין: אני חושבת ש- 91,000 ניצולי שואה שכבר בדקנו את הזכויות שלהם, זה הרבה מאוד.
סולי אורמן: כמה מתוכם שיפרתם את מצבם?
אורי מקלב: גברת אורמן, לא לא.
אורי מקלב: זה שמצלמות הטלוויזיה נכנסו זה לא סיבה להתעורר פה.
אורי מקלב: שרה, אני גם מבקש בעניין הזה, אני כן רוצה להציף את מה שאמרת, זה דווקא דבר שלזכותנו, מציג את המדינה מצד אחד, המשרדים הממשלתיים, הרגולאטורים, מול 4,000 מתנדבים.
אורי מקלב: 4,000 אנשים שמוכנים לבקר בבתים של ניצולי שואה וללמד אותם את הזכויות שלהם וזאת לאחר הכשרה, שאני מבין הכשרה לא מועטה שהם צריכים לקבל.
שרה זילברשטיין: נכון.
אורי מקלב: הרי ללמוד את הדברים האלה צריך להיות, באמת ללמוד חוקים מסובכים ומורכבים מאוד, ושבהתאמה אישית לכל ניצול שואה ואני עשיתי חשבון פשוט, אם את אומרת שכבר 40,000 אתם כבר ביקרתם, אז זה אומר שכל מתנדב היה כבר ב- 100 בתים.
אורי מקלב: הוא היה אצל 100 ניצולי שואה.
שרה זילברשטיין: בהחלט.
שרה זילברשטיין: אנחנו מדברים על פרויקט של שנה וחצי.
אורי מקלב: זה יפה מאוד.
אורי מקלב: זה החלק היפה מאוד של העניין.
אורי מקלב: כשאנחנו שולחים ניצול שואה לטיפול שיניים, אנחנו אומרים – יש לך.
אורי מקלב: 20% יד שרה נותנת, במידה שזה לא יעבור את הסכום הזה והזה.
אורי מקלב: 20% אחרים, עמותה אחרת נותנת.
אורי מקלב: ואיפה אנחנו נמצאים?
אורי מקלב: אנחנו יודעים רק לשלוח לעמותות.
שרה זילברשטיין: אז מה שאני רוצה להסביר, אנחנו לא יושבים הרי ומחכים לכולם שיגיעו אלינו.
שרה זילברשטיין: אנחנו שולחים הביתה גם מתנדבים.
שרה זילברשטיין: אבל אתם צריכים להבין שבגלל שאין רשימות גם, אנחנו מכתתים רגליים בקהילה על-ידי כל הגופים.
שרה זילברשטיין: היום כבר יש לנו, אין לנו רשימה אחת.
אורי מקלב: למה אין רשימות?
יוליה ברקוביץ' שמאלוב: למה אין רשימות?
יוליה ברקוביץ' שמאלוב: תגידי, למה אין?
שרה זילברשטיין: על-פי חוק החיסיון.