GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זאב בילסקי: סליחה רגע, מהניסיון שלך, מגיל 80 ומעלה, בסטטיסטיקה, באחוזים, כמה אנשים אתם באים אליהם הביתה ואתם אומרים הוא לא זכאי?
עטרה מלבסקי: אין לי פה את המידע.
זאב בילסקי: בערך.
עטרה מלבסקי: אני אוכל למסור את הנתון אחר-כך.
עטרה מלבסקי: הגיל הוא לא, אני יכולה לפלח ולהביא.
זאב בילסקי: השאלה היא, הרעיון שמתגבש פה, זה לבוא ולהגיד שאנחנו מכירים בקבוצת אנשים שעברו וסבלו מה שסבלו בחיים שלהם.
זאב בילסקי: לפי דעתי, רוב האנשים האלה, שבאמת כבר באים אליהם וכבר עושים, הם בסופו של דבר מקבלים.
זאב בילסקי: לכן, אלא אם תסתרי את הנתונים ותגידי שרוב האנשים האלה הם כל-כך מתפקדים שלא צריך.
זאב בילסקי: יכול להיות שאנחנו צריכים לחשוב כי זה באמת עניין של חקיקה, קשה לבוא אלייך בטענות לזה, אבל בשביל זה אנחנו נמצאים פה.
עטרה מלבסקי: זה המחוקק.
זאב בילסקי: זה המחוקק, ולכן המחוקקים נמצאים פה ולנסות ולהביא באמת את הקבוצה של ניצולי שואה, מעבר לגיל מסוים, את יודעת, לאיזה שהיא רמה מסוימת שאם אתה רוצה נניח משהו מעבר, אז זה.
זאב בילסקי: אבל לא, את כל התהליך הזה, זה מאוד, תהליך שמאוד קשה לאנשים האלה ואם בסופו של דבר מסתבר שאכן הביטוח הלאומי בסופו של דבר מכיר באנשים האלה, יכול להיות שכדאי, תחזרי אלינו ואז דרך יושב-ראש הוועדה אנחנו ניזום איזה שהיא חקיקה שלא נצטרך, אתה יודע, לפעמים כל הטיפול וכל אלה שהולכים אליהם וחוזרים והוועדות וחוזרים, יכול להיות שזה עולה יותר כסף מאשר לבוא ולהגיד – טוב, זהו.
זאב בילסקי: ואני ברגע זה מעביר.
רגינה רוטנשטיין: להתפטר מביטוח לאומי, לא יעזור.
ליה שמטוב: מה שכן גרוע במה שאמרה הגברת, שהיא ביקשה סיוע נוסף, בגלל החמרת המצב.
ליה שמטוב: אם אני מסתכלת עליה, שהיום היא הגיעה לכנסת ויכול להיות שכן הילדים יכולים לקחת אותה לבני-ברק לאיזה שהוא אירוע משפחתי גם, אבל היא יכולה לבד להתרחץ?
ליה שמטוב: תסתכלו עליה.
ליה שמטוב: היא לא יכולה.
ליה שמטוב: אתם נותנים לה חמש שעות בשבוע.
ליה שמטוב: וכשיש החמרת מצב, אז אתם מורידים עוד שעה.
ליה שמטוב: ופה זה באמת, עם כל הכבוד לכם, עם כל הכבוד לכם, שזה עולה כסף ואתם לא אשמים כי אנחנו צריכים לחוקק את החוק שייתנו מגיל 80 אוטומאטי.
ליה שמטוב: אבל איך אפשר?
ליה שמטוב: כך, כמו שהיא.
ליה שמטוב: היא יכולה להתרחץ?
ליה שמטוב: אני לא אומרת על ניקיון בבית.
ליה שמטוב: לא חייבים לעשות לה ניקיון.
ליה שמטוב: אבל היא צריכה לקבל תרופות?
ליה שמטוב: היא צריכה להתרחץ?
ליה שמטוב: היא צריכה להתרחץ פה בקיץ פעם ביום?
ליה שמטוב: היא מתרחצת פעם בשבוע?
רגינה רוטנשטיין: פעם בשבועיים, מה פעם בשבוע?
עטרה מלבסקי: אפשר להתייחס לדברים?
רגינה רוטנשטיין: ביטוח לאומי, אנחנו לא צריכים אותם.
רגינה רוטנשטיין: צרה צרורה לזקנים ולילדים.
עטרה מלבסקי: אני רוצה להתייחס גם לדברים.
רגינה רוטנשטיין: זה קופץ ממני החוצה, כבר אין מקום בפנים.
עטרה מלבסקי: נאמרו קודם על-ידי קודמך.
עטרה מלבסקי: קודם כל, אנחנו מודעים למגוון ההתנהגויות האנושיות.
עטרה מלבסקי: יש אנשים שבזמן מבחן התלות יראו בדיוק מה הם כן יכולים לעשות ובמה הם מוגבלים.
עטרה מלבסקי: יש אנשים שיראו תמונה קצת יותר קשה מהמציאות ויש אנשים שבאמת יאגרו את כל הכוחות הנפשיים והפיסיים שלהם, כדי לשקף תמונה מצטיינת.
עטרה מלבסקי: נכון שאנחנו יודעים שאחר-כך הם יומיים לוקחים מנוחה כדי לחזור לזהו.
עטרה מלבסקי: קיימת מודעות לכך.
עטרה מלבסקי: לכן הדברים נבדקים באמת בעין בוחנת.
עטרה מלבסקי: אנחנו מבקשים שבזמן בדיקת התלות יהיה מלווה בן משפחה, שיוכל לשקף עובדות נוספות שאולי לא באות לידי ביטוי באותו רגע של המבחן.
עטרה מלבסקי: הדברים נבחנים גם ברמה של שאלה ישירה וגם ברמה של תצפית עקיפה.
עטרה מלבסקי: זאת אומרת, אנחנו מנסים להיות הכי מקיפים והכי הגונים ומשקפים תמונה של שחור לבן של המצב.
עטרה מלבסקי: אני לא מכירה מצב שעקב החמרה מורידים שעה.
עטרה מלבסקי: הגמלה, כפי שאני מבינה שנאמר כאן המידע, אותן חמש שעות זה חצי גמלה שאדם זכאי כנראה ל- 93%, ל- 100% מה שנקרא ובגלל גובה ההכנסה הוא מקבל מחצית מזה.
עטרה מלבסקי: זאת אומרת שברמת התפקוד היום-יומי, ייתכן והגברת באמת זקוקה לעזרה של נאמר קרוב לעשר שעות טיפול בשבוע, אבל ההיבט של ההכנסה משנה את התמונה של מספר השעות.
עטרה מלבסקי: אני לא יודעת איך להסביר את הנושא של הירידה מחמש לארבע שעות.
אורי מקלב: אנחנו בוודאי לא יכולים להסביר את זה.
אורי מקלב: סליחה, אנחנו מדברים קודם כל, לא חמש שעות אלא הורידו לה לארבע שעות.
אורי מקלב: הורידו לה עוד 20% ממה שהיא בקושי הגיעה אליו.
אורי מקלב: מחמש שעות ירד לארבע שעות שבועיות.
אורי מקלב: זאת אומרת, יש לה חצי שעה ומשהו ל- 35 דקות ביום.
אורי מקלב: זה העזרה שהיא מקבלת.
אורי מקלב: ואנחנו לא מתעסקים בגב' רוטנשטיין.
אורי מקלב: הגב' רוטנשטיין הגיעה לפה אז אנחנו מתרשמים לבד.
אורי מקלב: אין עוד הרבה ששתי בנות מגיעות מחוץ לעיר ומוכנות ללוות את האימא שלהן לכאן, להופיע בכנסת.
אורי מקלב: אנחנו גם התרשמנו מהאיכפתיות.
אורי מקלב: לא צריך להיות שום מומחה בשביל להתרשם, לא באותו רגע שהוא רוצה באמת להראות כמה שהוא יכול ולבד, בלי שהייתי מומחה, בלי בוחנת, הייתי יודע שמגיע יותר.
אורי מקלב: עם המבחן, גם עם חצי מבחן הכנסה שאני גם לא יודע למה זה צריך להיות, במיוחד לא בניצולי השואה.
אורי מקלב: דיברה כאן קודם חברת הכנסת מרינה סולודקין וגם חברי כנסת אחרים, הם אומרים – אם אנחנו לא מורידים מס מהרנטה, דהיינו אנחנו לא רוצים להחשיב את הרנטה כהכנסה שהיא חייבת במס, למה לגבי ביטוח לאומי זה כן נחשב הכנסה?
אורי מקלב: הרנטה, יש איזה חשיבה מסוימת.
עטרה מלבסקי: אבל זה רק הרנטה מגרמניה.
אורי מקלב: סליחה שנייה, הרנטה אומרת שהיא מנוטרלת מהכנסות.
אורי מקלב: יש רנטה שקיבלנו מגרמניה, זה על מה שהם קיבלו, כמו שאנחנו לא תמיד מחשיבים אנשים שקיבלו בירושה משהו.
אורי מקלב: אנשים שקיבלו בירושה, אנחנו גם עושים את החשבון הזה, מה יש להם ומה אין להם בחשבון הבנק?
אורי מקלב: אנחנו לא נכנסים עדיין לזה.
אורי מקלב: יצאנו מנקודת חשיבה שהיא צריכה להיות נכונה וגם ערכית, לא רק מעשית.
אורי מקלב: שהרנטות לא נחשבות כחלק מהכנסה.
אורי מקלב: למה אצלכם הן נחשבות כהכנסה, לגבי שהיא מורידה לה חצי מהזכאות.
אורי מקלב: אתם יודעים שמגיע לה יותר, גם לפי הזכאות שלכם, ונותנים לה חצי.
אורי מקלב: והתברר לא חמש שעות אלא ארבע שעות שבועיות, לאישה בת 84, במצב כזה, מקבלת ארבע שעות שבועיות.
אורי מקלב: והיא מטפלת לבד, היא לא הולכת למוסד.
אורי מקלב: היא לא עול על המדינה, היא עול רק על עצמה.
קריאה: הארבע שעות האלה הולכת לאישה שהולכת להביא לה את התרופות פעם בחודש.
קריאה: לא נשאר לה עזרה כלום.
קריאה: כלום לא נשאר לה עזרה.
רגינה רוטנשטיין: מה עושה ביטוח לאומי?
רגינה רוטנשטיין: עוד דקה אחת.
רגינה רוטנשטיין: מימי, תשלחי מכתב שהחמיר לך המצב.
רגינה רוטנשטיין: הרופא נותן לי מכתב, די חמור, הלוואי ולא היה נכון וכעבור שבועיים באה בריונית אחת, תתכופפי, תתלבשי.
רגינה רוטנשטיין: מענה אותי, אני לא יכולה.
רגינה רוטנשטיין: אבל רק זה.
רגינה רוטנשטיין: היא לוקחת אותי בכוח וחוזרת ממני לביטוח הלאומי, הכל בסדר, אני מקבלת מכתב כעבור שבועיים – אין כלום.
אורי מקלב: תודה, גברתי.
רגינה רוטנשטיין: עושים צחוק עלי.
אורי מקלב: חבר הכנסת זאב בילסקי.
רגינה רוטנשטיין: זה ביטוח לאומי.
רגינה רוטנשטיין: הלוואי ולא היה קיים.
רגינה רוטנשטיין: הלוואי.
רגינה רוטנשטיין: והיא תיעלם, כי אנחנו נתלבש עליהם, כי הם ממיתים אותנו.
קריאה: יכולה להשתנות, לא להיעלם.
זאב בילסקי: אני הייתי רוצה ברשות היושב-ראש לדבר משהו באופן כללי על הנושאים האלה וזה קשור באמת להצעת חוק שאני יוזם בימים האלה ואני בטוח שאני אזכה לשיתוף פעולה של רוב חברי הכנסת פה בבית, בטוח של יושב-ראש הוועדה ושל חברת הכנסת ליה שמטוב.
זאב בילסקי: וזה ריכוז כל הפעולות האלה תחת גג אחד.
זאב בילסקי: אחת הבעיות שאני למדתי זה שישנם כל-כך הרבה גופים, כל אחד יש לו רצון טוב.
זאב בילסקי: אני אתן לכם דוגמה, דיברו על טיפול שיניים.
זאב בילסקי: יש היום שלושה גופים שמטפלים בטיפול שיניים לניצולי שואה.
זאב בילסקי: אחד זה בהתחלה, יד שרה מטפל בזהו, הוא מטפל עד 960 יורו, הוא נותן טיפול שעולה עד 960, קרוב ל- 1,000 יורו, בתנאי שהניצול שואה משלם 20% מזה, וזה הוא עושה בסניף המרכזי שלהם בירושלים, ובעוד שבעה סניפים נוספים ברחבי הארץ.
זאב בילסקי: יד שרה, ארגון שאין מילים להגיד כמה הוא אנשים טובים וכמה זה דבר טוב, הם מטפלים בזה.
זאב בילסקי: אבל גם החברה להשבת נכסים של נספי שואה, גם היא מטפלת בניצולי שואה על-ידי עמותה שנקראת עמותה למען בריאות הפה.
זאב בילסקי: אבל גם הקרן לרווחה, לנפגעי השואה בישראל, היא גם כן מפעילה, יחד עם הסתדרות רופאי השיניים, גם כן.
זאב בילסקי: אז הנה, עוד לא הרחבנו, סולי אומרת שיש יותר, אני מאמין לה כי מה שהיא אומרת, אני יודע שתמיד בסופו של דבר זה נכון, אני לקחתי חוברת שאביב, זאת עמותה, כדי לעזור לניצולי שואה.
זאב בילסקי: מה עושה העמותה הזאת?
זאב בילסקי: אני בדקתי מה עושה העמותה.
זאב בילסקי: כל מטרתה של העמותה הזאת, זה רק להסביר לאנשים מה מגיע לך ומאיפה.
זאב בילסקי: אתם לא תאמינו, אתם תראו, אם יבוא מישהו מכוכב אחר הוא ייראה את החוברת הזאת, הוא לא יאמין מה שיש פה.
זאב בילסקי: אתה צריך להיות במחשב העל של ארצות-הברית, של הפנטגון, כדי להבין רק מה שנקרא זה.
זאב בילסקי: אני למדתי, כי באמת אני עובד יחד עם הרשות ועם עופרה, מרגע כניסתה לתפקידה ואני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, כל מכתב נענה מהר מאוד.
זאב בילסקי: אני לא יודע באיזה גופים, אבל בנושא של הרשות, הם עושים כל מאמץ לתת תשובות ולתת פתרונות ואני ראיתי הרבה פעמים שכל פעם כשאני בא בעניינם של ניצולי שואה שפונים אלי באופן אישי, אני למדתי את המילה מיצוי זכויות.
זאב בילסקי: בהתחלה לא הבנתי מה זה מיצוי זכויות, עכשיו הבנתי.
זאב בילסקי: מיצוי זכויות זה מישהו מומחה, שהוא מומחה להסביר לו מה מגיע לו ומאיפה הוא צריך לקבל את זה.
זאב בילסקי: אם אנחנו מדברים על 200,000 ניצולי שואה שחיים בתוכנו, על כך שבשנת 2025 אפילו 50,000 לא יהיו פה.
זאב בילסקי: אנחנו מדברים על הגיל שלהם.
זאב בילסקי: ראינו באמת את הגברת, ראינו את הזעקה של האנשים פה על ההורים שלהם שנפטרו עוד לפני שהתשובה הגיעה, בסופו של דבר.
זאב בילסקי: כי אתה צריך להיות פה כל-כך מומחה כדי לדעת מכל מקום מאיפה לקבל.
זאב בילסקי: ולכן, מה שאני הייתי רוצה להציע, אדוני היושב-ראש, זה שאנחנו נחבור ביחד ובאומץ לב נבוא ונגיד, כי זה הרבה מאוד פוליטיקה בעניין הזה.
זאב בילסקי: אתה יודע, אני אתן לך דוגמה.
זאב בילסקי: מקימים משרד חדש, אז מקימים משרד חדש, אומרים לו – טוב, בוא ניתן לך לטפל גם כן במשהו.
סולי אורמן: שבעה משרדי ממשלה.
זאב בילסקי: וזה אנשים טובים, זה באמת אנשים טובים, זה מוקדנים טובים, זה אנשים שנורא משתדלים, עושים את עבודתם.
זאב בילסקי: אבל למה אנחנו צריכים רק בממשלה שלושה-ארבעה משרדי ממשלה, שמטפלים בניצולי שואה.
זאב בילסקי: רק הממשלה.
זאב בילסקי: אחר-כך, עוד לא הגענו לעמותות ולגופים וכל אחד רוצה לתת וזה נותן תלושים לחג וזה נותן את הכרטיסים וההוא נותן את הזה.
זאב בילסקי: לכן, אני חושב שדווקא בשנים האחרונות, של אותם ניצולי שואה, המילה כבוד מאוד חשובה פה, זה לא רק כסף, זה הרבה מאוד כבוד גם.
זאב בילסקי: ואת התהליכים האלה, כדי שיהיו מכובדים, אני מקווה שאנחנו נצליח ליצור קורת גג אחת שכל הסיוע והטיפול בניצולי שואה יהיה מרוכז תחתם, הם יעבדו גם מולנו בחקיקה, איפה שצריך חקיקה הם יבואו אלינו ובאמת אני רוצה להודות לך, היושב-ראש, על הנחישות שלך, על ההתמדה שלך.
זאב בילסקי: באמת, בתפילה אנחנו אומרים כל העוסק בצורכי ציבור באמונה, הקדוש ברוך הוא ישלם שכרו והדגש הוא על המילה באמונה.
זאב בילסקי: עוסקים בצורכי ציבור יש הרבה.
זאב בילסקי: ובאמת, היושב-ראש, אתה עושה את זה באמונה רבע.
זאב בילסקי: ואני רואה אותך יושב בישיבות האלה.
אורי מקלב: יש כאלו שאומרים – אוי, הקדוש ברוך הוא ישלם שכרם.
אורי מקלב: אז זה תלוי, צריך לראות.
אורי מקלב: צריך לדעת איך להתנהג באמת.
זאב בילסקי: אורי, במקרה שלך, הפעילות הציבורית שלך, גם בעיריית ירושלים, גם פה, היא כזאת שאתה בהחלט תזכה לזה ואני מקווה שיחד אנחנו נצליח להביא את הכל למקום אחד ואני הייתי מבקש פה מנציגי הממשלה, גם מהביטוח הלאומי, גם מעופרה, גם מכל מי שנמצא פה, אם יש משהו שאתם חושבים שצריך חקיקה, תבואו אלינו מייד.
זאב בילסקי: אל תחכו.
זאב בילסקי: תבואו אלינו כדי שאנחנו יחד נגבש כוחות ונצליח להעביר פה בחקיקה, דברים מהירים כדי לעשות את זה.
רגינה רוטנשטיין: יש לי פה עוד דברים, אלו הם דברים שאין להם שיעור.
רגינה רוטנשטיין: אם לא יסדר הקלה לניצולי שואה האלה שעוד נותרנו מהאש, אברהם אבינו יצא מהאש, אז דורי דורות כותבים עליו.
רגינה רוטנשטיין: פה ברוך השם שנשארנו יותר מאחד מהאש, תנו לנו לחיות.
רגינה רוטנשטיין: תנו לנו עוד קצת, עוד מעט לא יהיה לכם למי לבדוק.
רגינה רוטנשטיין: ויצטערו על כך כל הדורות הבאים, שצחקו עלינו, פשוט.
רגינה רוטנשטיין: נתנו לנו למות.
אורי מקלב: תודה, גב' רוטנשטיין.
אורי מקלב: אני חושב שמה שאמרת כאן זה, המילים האלה הן המילים הכי חשובות.
רגינה רוטנשטיין: נותנים לנו למות.
אורי מקלב: והמילים האלה, הן אלה שבאמת מנחות אותנו ונותנות לנו את הדרבון ואנחנו יודעים שאנחנו נמצאים על ציר.
רגינה רוטנשטיין: שפה במדינת ישראל.
אורי מקלב: כמו שאמר חבר הכנסת זאב בילסקי, שלא צריך להגיד את העבר, כמה שהוא טיפל בנושאים האלה, כמה שזה קרוב ללבו, כמה שהוא גם מקדם, אנחנו קודם כל נתמוך בוודאי בכל חוק בנושא הזה.
אורי מקלב: אני רק רוצה שלא כל-כך תהיה אופטימי, בגלל שהצעת חוק שהגיעה מטעם הוועדה, אתה עצמך כתבת גם מכתב בעניין הזה, לפני שהוועדה כבר דיברה לפני שנה, תוך כמה חודשים הגשנו הצעת חוק ועבר את כל המהדורות שהצעת חוק צריכה להגיע, ובסוף אתה אומר – הנה, אנחנו נעזור למדינה לתת הצעת חוק לגבי הנושא השני, של כרטיס חכם לניצולי שואה, לאלה שזכאים לקבל את הסל שירותים או לא סל שירותים או קצבה דרך הטבות, דרך כרטיס, עדיין, יש מי שדואג בתוך הממשלה ובתוך המשרדים הממשלתיים, לעכב את זה ולא נותנים ולא מקדמים את זה והצעת החוק שאנחנו עשינו, מטעם הוועדה, בגלל הצורך, בגלל שראינו כמה שזה מקשה על האנשים האלו בגיל הזה להשתמש עם כרטיסים חכמים, מתמלאים ולא מתמלאים, ואיפה כן יכול ואיפה לא יכול.
אורי מקלב: אנשים שצריכים לשלוח מישהו אחר לבית המרקחת לקנות תרופות, הם יכולים להשתמש בכרטיסים האלה, ומעכבים את החוק הזה.
אורי מקלב: ועושים סקר לראות שביעות רצון במקום ללכת לשנות את זה, שזה לא עולה כסף, רק תשנה את זה, אנחנו כבר מפנים לך את הכל.
אורי מקלב: היתה בעיה חוקית, אבל זה אנחנו לא הגענו.
סולי אורמן: הם מחכים לפיתרון הביולוגי.
אורי מקלב: אבל אנחנו רוצים כן להגיד לך שטוב שאמרת, כמו עמותת יד שרה.
אורי מקלב: אנחנו באים ואומרים – יש לכם ביד שרה, זאת עמותה שהיא לא נתמכת באגורה מהממשלה, לא נתמכת באגורה מהמדינה, ואנחנו אומרים לאותם ניצולי שואה – יש לכם לקבל 20% לבוא לירושלים, לבוא לקבץ את הנדבות האלה אצל אנשים שעושים את זה מרצון, אנחנו מלאי הערכה, אבל תראו על מה אנחנו נשענים.
אורי מקלב: אפרופו מה שאתה נמצא, המגזר השלישי, העמותות האחרות, שהם אלו שעוזרים למדינה ואיך אנחנו, מצד שני, מקבלים את זה.
אורי מקלב: לכן, באמת יש לנו מה לעשות ואנחנו, המטרה שלנו כאן זה רק כדי לעשות ולקדם.
אורי מקלב: לא רק לקטר.
אורי מקלב: אנחנו רוצים לשמוע את הדברים, אנחנו נעשה את הכל, בשיתוף עם חברי הכנסת והאחרים, בנושא הזה.
אורי מקלב: אנחנו כן התחייבנו לעשות את זה בלחץ של ציר הזמן.
אורי מקלב: אנחנו כן יודעים כמה שהזמן הוא חשוב לנו, וכמה הזמן הוא נחוץ ואם אנחנו ניתן את זה רק כפי שדברים אחרים מתגלגלים, זה יכול לקחת הרבה שנים.
אורי מקלב: אנחנו עכשיו באמת רוצים לשמוע גם את האחרים, אנחנו נתרכז גם ללוח זמנים יותר מדויק ואני מתנצל אם קודם קצת התפרשנו יותר, אבל עכשיו אנחנו מגיעים גם לאחרים, שאני מתחייב לכל אחד במידת הזמן.
אורי מקלב: מרים, את המתנת בסבלנות כבר הרבה זמן, עכשיו זה הזמן, רק תציגי את עצמך.
מרים גרייבר: אני חושבת שמה שגב' רוטנשטיין אמרה זה חשוב מאוד מפני שאני שומעת את אותם הדיבורים, אני יושבת ראש עמותת יש בירושלים, ואני שומעת את אותם הדיבורים ואותן הבעיות מכל האנשים, אם זה גברים ואם זה נשים ולכן אנחנו צריכים, אני כבר הרבה זמן אומרת, אנחנו צריכים למצוא חשיבה יצירתית, אני לא יודעת אם חוק בכנסת, זה יפה מאוד, אבל זה לוקח המון זמן ואני חושבת שאנחנו צריכים למצוא חשיבה יצירתית בשביל אנשים כמו גב' רוטנשטיין ויש לנו הרבה כאלה ולא צריך לעשות את החוק היבש, כמו שהגברת כאן, ואני בטוחה שהיא עושה את המיטב.
מרים גרייבר: אבל אנחנו צריכים לעבור ולראות מהן באמת הבעיות ולעבור עליהן ולמצוא דברים יצירתיים להגיד האנשים האלה צריכים את הדברים האלה ואנחנו חייבים לתת להם אותם.
מרים גרייבר: מדינת ישראל לא התנהגה אלינו יפה והגיע הזמן שהיא תתקן את כל העוול הזה ויש הרבה עוולות וחבר הכנסת בילסקי צודק מאוד, כי יש בעיות בתוך, מטעם הניצולים, והבעיות האלה באות לכל מיני מקומות.
מרים גרייבר: הנה, אני באתי, אני הייתי אצל הגברת שמטוב ואחר-כך אצל חבר הכנסת מקלב ואנחנו מדברים על אותו הדבר ועוד פעם מדברים ועוד פעם מדברים.
מרים גרייבר: אבל אין לאנשים האלה זמן.
מרים גרייבר: אנחנו צריכים לעשות והגיע הזמן לעשות ויש בעיה מאוד גדולה עם סעיף 2, ואנחנו כבר דיברנו על זה ואני רוצה להעלות אותו כאן.
מרים גרייבר: אני יודעת שזה אולי לא כל-כך המקום, אבל יש אנשים שמקבלים מסעיף 2 וסעיף 2 מקבל מעט מאוד ואני חושבת, ויש אנשים שהגיעו לארץ לפני 53 ונודע להם שהם יכולים לעבור לאוצר והם עברו לאוצר.
מרים גרייבר: אבל יש אנשים שהם לא יכולים ולאנשים האלה אני חושבת.
אורי מקלב: לא יכולים או הם לא יודעים?
מרים גרייבר: הם לא יכולים, מפני שהם עלו לארץ אחרי 53.
מרים גרייבר: ולכן, אני חושבת, שעל האנשים האלה, במקום לתת את ה- 600 שקל בתוך הכרטיס, שהם לא יודעים בדיוק איך להתנהג אתו, וזה היה מאוד, זו היתה ברכה וזה היה מאוד יפה, אבל זה לא הצליח כל-כך.
מרים גרייבר: צריך למצוא דרך כדי לתת להם את הכסף הזה לתוך הבנק שלהם, יחד עם מה שוועידת התביעות נותנת.
מרים גרייבר: ושהאנשים האלה ידעו שיש להם עוד 600 שקל בחודש, אז ה- 600 שקל האלה הם ידעו איך לנווט אותו.
ליה שמטוב: את בטוחה?
מרים גרייבר: בהחלט.
מרים גרייבר: האנשים האלה מקבלים מסעיף 2.
מרים גרייבר: הם יודעים שיש להם סכום מיוחד והסכום הזה לא מספיק.
אורי מקלב: והכרטיס יותר טוב?
אורי מקלב: הכרטיס הוא יותר טוב?
ליה שמטוב: אני אגיד לכם משהו, כי אני קצת יודעת ופשוט זה, אפשר להגיד שזה אצלי במשפחה.
ליה שמטוב: אני יודעת שאצלי במשפחה קרוב, קרוב משפחה שלי, שמקבל את הכרטיס, אז הוא יודע שבכרטיס הזה הוא יכול לרכוש את המוצרים בסופרמרקט, איפה שהוא צריך, והוא צריך לאכול משהו, איך הוא אכל קודם.
ליה שמטוב: עכשיו הוא יודע שהכסף הזה הולך לו לאוכל.
ליה שמטוב: ואני ביקרתי אותו, הוא הגיע מבית-החולים ואני ביקרתי.
ליה שמטוב: מזג האוויר, זאת אומרת, היה גשום והיה קר.
ליה שמטוב: במקום להדליק מזגן בבית, אז הוא יושב עם עוד מעיל ועוד זה, ועם כל הכבוד למבוגרים, אבל בכל-זאת, הם מקבלים את הסעיף 2, למשל, יש כאלה שמקבלים את הכרטיס, אני לא חושבת שאם היה לו את ה- 600 שקל, הוא היה מדליק את המזגן.
ליה שמטוב: את יודעת מה?
ליה שמטוב: כי 600 שקל בחודש, הוא בכל-זאת מוציא עבור המוצרים, הוא צריך לקנות את האוכל, הוא צריך במשך החודש לאכול משהו.
ליה שמטוב: אני חושבת שבכל-זאת, אנשים מבוגרים, לא משנה, אבל הם חוסכים וחוסכים בהרבה דברים שהם היום לא צריכים לחסוך, הם צריכים ליהנות מהחיים ואם יש להם 7,000 שקל, 2,000 שקל, 3,000 שקל, הם צריכים, אני חושבת, שקודם כל הם צריכים את זה בשבילם ופה, אם נותנים להם עוד 600 שקל, הם חוסכים.
ליה שמטוב: הם לא בדיוק הולכים ואוכלים מה שכן צריך.
ליה שמטוב: הם לא בדיוק מדליקים את המזגן כשצריך.
ליה שמטוב: אז צריך קצת לחשוב, אולי זה דבר, לא, יש פה פרשנות, אני לא אומרת.
מרים גרייבר: אני לא פסלתי אותו לגמרי.
מרים גרייבר: אבל אני מכירה אנשים שיש להם עזרה, הם נותנים את הכרטיס הזה לעוזרת והם לא יודעים אם היא הוציאה 300 שקל בשביל האוכל שלה.
זאב בילסקי: יש לי אולי רעיון, אני מציע שאנחנו ניתן להם את זכות הבחירה.
מרים גרייבר: נכון, נכון.
זאב בילסקי: מי שרוצה כרטיס – יקבל כרטיס.
זאב בילסקי: מי שרוצה כסף – יקבל כסף.
זאב בילסקי: ההרגשה שלי, ש- 99% יבקשו את הכסף.
מרים גרייבר: גם ההרגשה שלי.
מרים גרייבר: וכך הם יכולים.
קריאה: אני צריך להחליט בשבילו מה הוא יעשה עם הכסף?
אורי מקלב: אנחנו גם לא תפקידנו לחנך אותם.
אורי מקלב: אני מבין את הבעיות, יש בכל דבר צדדים לכאן ולשם, ואנחנו, הבחירה, כפי שגם הצעת החוק מציעה, היא תהיה שלהם.
אורי מקלב: מי שיירצה להמשיך מאוד בכרטיס, ניתן לו את האפשרות, אם הכרטיס טוב – בסדר.
אורי מקלב: מי שמפחד שאולי הכרטיס יותר נוח לו – בבקשה.
אורי מקלב: אבל אנחנו יכולים לא רק את הכסף הזה, למה את התוספת, אנחנו יכולים גם את הקצבה הרגילה שלו.
אורי מקלב: הרי מדובר כאן על תוספת שהוא מקבל.
אורי מקלב: הכסף הרגיל, מה שמקבלים בוועידת התביעות, זה נכנס כן לחשבון.
מרים גרייבר: נכון, זה נכנס לחשבון ואנשים יודעים שיש להם כך וכך.
אורי מקלב: זה בסדר, יכול להיכנס לחשבון.
אורי מקלב: אם הוא כל-כך טוב הכרטיס, נעביר את כל הכסף.
מרים גרייבר: אני הייתי רוצה שהאנשים שמקבלים מסעיף 2, שיקבלו מהאוצר את ההפרש.
מרים גרייבר: אלו שלא יכולים לעבור לאוצר, שיקבלו את ההפרש מהאוצר לאנשים האלה.
מרים גרייבר: כי האנשים האלה באמת מקבלים מעט מאוד.
מרים גרייבר: והם צריכים יותר את הכספים.
מרים גרייבר: עוד דבר אחד שהוא מאוד מאוד חשוב.
מרים גרייבר: כשהיתה ועדת דורנר, ועדת דורנר אמרה שהם לא רוצים להגיע לאוצר לתת את המרחב הגדול, את הכסף הגדול לאנשים, אלא את הכסף הקטן.
מרים גרייבר: ובתוך זה שהם אמרו שאת הכסף הקטן הם, האוצר היה צריך לעשות את זה תוך שלושה חודשים.
מרים גרייבר: והאוצר לא נתן את ההפרש לאנשים תוך שלושה חודשים.
מרים גרייבר: אלא הם חיכו חצי שנה, אחר-כך הם נתנו את הכסף, את ההפרש הזה בחזרה.
מרים גרייבר: אבל הם גם לקחו את השיטה של המדרגות כמו בגרמניה.
מרים גרייבר: והשיטה של המדרגות כמו בגרמניה, לא עובדת נכון ולפני כן, כל אדם ידע שאם יש לו החמרה במצב, הוא מקבל סכום כזה מסוים, על כל אחוז שהוא החמיר במצבו.
מרים גרייבר: עכשיו, כשאנשים מבקשים החמרה, הם מקבלים החמרה עד סוף ה- 30%, ה- 40%, ה- 50%, הם לא מקבלים מעל זה.
מרים גרייבר: זאת אומרת שאם אדם יש לו 30% והוא מקבל 35%, הוא לא מקבל יותר כספים.
מרים גרייבר: ואני חושבת שהשיטה הזאת צריכה להיגמר ואנחנו צריכים לחזור לשיטה הליניארית של האנשים האלה.
מרים גרייבר: מפני שהם לא, פשוט הם לא מצליחים לעבור את הגבול של המסך הזה.
מרים גרייבר: יש לי עוד הרבה נקודות.
אורי מקלב: אני מציע שאולי אחרי זה ניתן לך שוב את רשות הדיבור, אם תצטרכי להוסיף.
מרים גרייבר: בסדר גמור.
מרים גרייבר: יש לי עוד.
אורי מקלב: שרה צריכה גם לצאת ואחרי זה אם תרצי להוסיף, ניתן לך.
שרה טסלר: צהריים טובים.
שרה טסלר: רק בשתי מילים – אני בת לניצולי שואה, אבא נפטר באוגוסט 2009, הוא היה חולה במחלת לב והוא כבר לא הספיק, אימא שתיבדל לחיים ארוכים, אני באה בשמה במקרה הזה ואני רוצה רק לפני כן, חבר הכנסת, אנחנו דיברנו יחד ברדיו, ואתה דיברת על אותה רשות ואני רוצה לומר ככה מתוך, יש פה קבוצה של מתנדבים, שנקראת נתיב בריאות, של סולי, זו שגייסה אותנו, היא הגיעה לשבעה של אבא ומשם התחיל ה"רומן" בינינו.
שרה טסלר: כל מה שאנחנו מבקשים, בסופו של דבר, זה שניצול שואה לא יצטרך להוכיח, לא הבטחת הכנסה ולא שום דבר אחר, אלא את כל הוצאות הבריאות שלו, ללא מבחנים, יקבל אותם.
שרה טסלר: אני רוצה להגיד בשני משפטים קצרים את הסיפור שלנו.
שרה טסלר: אבא שלי ז"ל, בהיותו בחיים, פנה, הוא "למזלו" במירכאות היה גם נכה צה"ל, כי הוא הגיע ישר לארץ, נלחם במלחמת השחרור ונפצע עם אחוז נכות גבוה.
שרה טסלר: אז הוא טופל על-ידי משרד הביטחון, אז הוא לא טיפל בעצמו, הוא רק ניסה לטפל באימא.
שרה טסלר: הוא פנה במכתבים, בזמנו זו היתה לשכה לשיקום הנכים, הוא תמיד, פעמיים או שלוש פעמים קיבל את התשובה הלקונית שארכה שורה וחצי – הוועדה החליטה לדחות את פנייתך, נקודה.
שרה טסלר: בלי סיבות, בלי פירוט, בלי שום דבר וכמו אנשים מבוגרים בגילם, הוא המשיך, כי הוא ידע לכתוב.
שרה טסלר: אימא, שלא יודעת כל-כך לכתוב, היא תמיד נסמכה על הפניות שלו.
שרה טסלר: מאחר והוא נפטר, יחד עם החברות שלי, אמרתי – זו צוואה שלי להמשיך לפנות.
שרה טסלר: ואז פנינו, הפעם קיבלנו תשובה מפורטת, מהמשרד, שזה היה כשעופרה רוס נכנסה לתפקיד, קיבלתי טלפון מהמשרד שלך והתייחסו כבר בצורה אנושית לפנייה, אבל בין היתר המליצו לי לא לערער, כי אמרו – אין לך סיכוי בערעור.
שרה טסלר: אבל חברות שלי דחפו אותי וכן ערערנו והגענו לבית-המשפט.
שרה טסלר: בדרך לבית-המשפט עוד אמרו לאימא – את תצטרכי עורך-דין ואם את לא תזכי, את תשלמי את הוצאות המשפט.
שרה טסלר: היא אמרה – אני לא רוצה, לא צריך.
שרה טסלר: אני הסתדרתי, אני אמשיך להסתדר.
שרה טסלר: בכל זאת הלכנו לבית-המשפט, השופט, אדם נאור, אמר – אין דבר כזה, נתן הוראה לפתוח את התיקים הרפואיים שגילו לה את מחלת הלב.
שרה טסלר: זה היה ביולי 2010, כאשר המשפט היה צריך להיות רק עכשיו בינואר 2011, במקרה הקדימו אותו.
שרה טסלר: היום אנחנו בפברואר 2011, קיבלנו עוד מכתב שזה עבר לוועדה כזאת ואחר-כך עוד מכתב ואמרו – הכירו לך, אבל אנחנו עוד לא, צריך להחליט כמה את תקבלי.
שרה טסלר: הפנייה היתה באוגוסט 2009, היום פברואר 2011, אימא, שתיבדל לחיים ארוכים, אני לא רוצה להיות במקום שסולי עומדת כשאימה ז"ל נפטרה כבר.
שרה טסלר: ואני לא מדברת היום בשביל אימא שלי, אני אמרתי ברדיו לפני רבע שעה שמה שחשוב, תקצרו את התהליך, הם לא ימלאו עותקים, הם לא יודעים לכתוב, לא לכולם יש בנות שיודעות לעשות את זה.
שרה טסלר: תנו להם להגיע לקופת חולים ואוטומאטית שיקבלו את התרופות שלהם, חינם.
שרה טסלר: שיניים?
שרה טסלר: אימא לא פונה לשיניים, עכשיו השתילו לה את כל החלק העליון, כי היא היתה, היא מקבלת פנסיה של 3,000 שקל, אז למה שמישהו ייתן לה את זה?
שרה טסלר: אז אני אומרת שהדברים האלה, תקלו עליהם את השנים האחרונות וזה הכל, בעיקר אחרי ששמענו סיפור כמו הגברת פה שסיפרה.
אורי מקלב: תודה, שרה.
אורי מקלב: סולי.
סולי אורמן: אני בת לניצולי שואה שאינם בחיים ואני התחלתי את הנושא של סיוע לניצולי שואה אחרי שאמי נפטרה וגיליתי מה היא לא קיבלה.
סולי אורמן: היום אנחנו קבוצה די גדולה של דור שני של ניצולי שואה, שרובם, הוריהם לא בחיים, והם מרגישים שהם יוצאים מן הארון.
סולי אורמן: כי הטיפול בניצולי שואה, לאורך כל הדרך, הוא בפילוח וחוקים וחוקים, אני לא יודעת אם כב' חבר הכנסת יודע שכבן לניצולי שואה, הגיע לו ללמוד בחינם.
סולי אורמן: אימא שלי הלכה לרחוץ כלים, כדי שאני אלמד בתיכון, כי אף אחד לא סיפר לה שזה מגיע, העניין של מיצוי זכויות.
סולי אורמן: אני חושבת שלא נשארו עוד הרבה ניצולי שואה, אני מקבלת את מה שמרים אומרת.
סולי אורמן: אם אנחנו נחכה לחקיקה, יקרה מה שקורה, שבעה משרדי ממשלה.
סולי אורמן: אין כמעט ועדה בכנסת שלא דנה בניצולי שואה, אין משרד, כולם מסכימים לנושא ואין לי טענות, כל מה שמתנהל ברשות לזכויות ניצולי השואה, זה על-פי חוק.
סולי אורמן: יש חוק – הם מקבלים.
סולי אורמן: אין חוק – אותו דבר בביטוח הלאומי.
סולי אורמן: מספיק.
סולי אורמן: תתייחסו אל הקבוצה הזאת בכבוד והערכה, לא נשאר להם עוד הרבה זמן.
סולי אורמן: קחו את כל הכספים, ורבותיי, יש כסף כמו זבל, אני אתן לכם דוגמה – אנחנו הלכנו בתחילת חודש דצמבר, אל שר האוצר.
סולי אורמן: הוא הפגיש אותנו עם העוזר שלו והוכחנו לו שב- 9 בדצמבר 2010, נוצל 52% מתקציב הבריאות של הרשות לניצולי שואה ואמרנו להם – למה?
סולי אורמן: תנו להם, עוד מבחנים ועוד?
סולי אורמן: התשובה שקיבלנו אחרי עשרה ימים היתה שהקדימו את תשלום ההבראה מ- 2011 ל- 2010, שחס וחלילה לא יקרה מצב שיש עודף של כסף בתקציב.
סולי אורמן: רבותיי, קחו את כל הכספים, שאתם נותנים לכל העמותות ולכל הארגונים, תעשו קופה אחת, קרן אחת ותנו להם, כולם צריכים בריאות.
סולי אורמן: ואם תשחררו אותם מתחום הבריאות, יהיה להם הכל.
סולי אורמן: כי ראינו לפני שבועיים, הכתבה שהיתה על ניצולי שואה חולי נפש.
סולי אורמן: 250 ניצולי שואה חיים בהוסטלים, כולם מקבלים כסף, אין להם בעיה של כסף.
סולי אורמן: אין לי ספק שמשרד הבריאות לא נהג כשורה כשלא פיקח אותם.
סולי אורמן: אבל איפה כל העמותות וכל הארגונים שמטפלים בניצולי שואה?