GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ישראל אבן זהב: מה שקרה, לפני הטיסה התקשרו אלי מאל על ושאלו מה הצרכים, הסברתי להם שהיא לא צריכה במטוס שום דבר, לא את הכיסא המיוחד, היא מגיעה לפתח המטוס עם הכיסא שלה, מה שאנחנו מבקשים, כשהיא יוצאת מהמטוס בסוף הטיסה, לקבל את הכיסא בפתח המטוס.
ישראל אבן זהב: קיבלנו כרטוס של הכרטיסים מהארץ, הלוך חזור באל על, ובאמת כשטסנו להונג-קונג, הכל הלך חלק, המשך טיסות עם החברות הזרות שהיו בקוונטס היה מעולה, בניגוד לטיסות שאנחנו רגילים באל על, ליחס, והסיפור שלי מתחיל בחזרה.
ישראל אבן זהב: הגענו להונג-קונג בחזרה, אחרי הרבה טיסות באוסטרליה ובניו-זילנד.
ישראל אבן זהב: הגענו לבידוק הביטחוני של אל על, שעבר ממש בלי תקלות והגענו לכרטוס.
ישראל אבן זהב: ועל הכרטיסים היה כתוב שאנחנו צריכים עזרה בשדה התעופה, משום שזה שדה גדול ואני גם ביקשתי עזרה שם בשדה התעופה, שיובילו אותי עם כיסא גלגלים לעמדה.
ישראל אבן זהב: הפקידה שם אמרה שנמתין בצד ויגיעו לקחת אותנו.
ישראל אבן זהב: הגענו לפני השעה שתיים והעלייה למטוס היתה אמורה להתחיל בשלוש וחצי, זאת אומרת היה לנו זמן של שעה וחצי.
ישראל אבן זהב: אמרתי – בסדר, איפה נחכה?
ישראל אבן זהב: אין מקום לשבת, ליד הבידוק, אין מקום לאכול, לא אכלנו מהבוקר, אמרתי לה – מתי זה יקרה?
ישראל אבן זהב: אז היא אומרת – יבואו בשלוש ורבע לקחת אתכם.
ישראל אבן זהב: זאת אומרת, עוד בערך שעה וחצי.
ישראל אבן זהב: אמרתי – מה עד אז?
ישראל אבן זהב: תחכו.
ישראל אבן זהב: מה זה תחכו?
ישראל אבן זהב: התיישבתי על המסוע, אין מקום אחר לשבת.
ישראל אבן זהב: ואז אמרתי לה – את יודעת מה?
ישראל אבן זהב: אני מוותר על העזרה שלכם.
ישראל אבן זהב: תני לי את הכרטיסים, כי בלי זה אני לא יכול לעבור את הביקורת דרכונים ונמשיך הלאה.
אורי מקלב: אתה לא יכול להיכנס לתוך שדה התעופה.
ישראל אבן זהב: לא יכול להיכנס.
ישראל אבן זהב: לא, אתם לא מקבלים.
ישראל אבן זהב: כתוב שאתם צריכים עזרה, אז תחכו לעזרה.
ישראל אבן זהב: בקיצור, קשרו לנו את הידיים ואת הרגליים.
ישראל אבן זהב: התחלתי להתווכח אתה.
ישראל אבן זהב: אז היא התחילה לדבר בסינית עם מישהי שם, זו היתה פקידה של אל על, פקידה סינית במקום.
ישראל אבן זהב: עם תג של אל על.
ישראל אבן זהב: באה הבוסית שלה, לוקחת את שני כרטיסי העלייה למטוס ומתחילה לטייל עם זה בשדה, לא נותנת לנו אותם.
ישראל אבן זהב: אנחנו אומרים – מה עם אלה שיבואו?
ישראל אבן זהב: יבואו ברבע לשלוש.
ישראל אבן זהב: כבר הקדימו לנו חצי שעה.
ישראל אבן זהב: אמרתי – אני לא רוצה, תני לי את הכרטיסים.
ישראל אבן זהב: לא רוצה להיות בן ערובה אצלכם.
ישראל אבן זהב: בקיצור ולעניין, בשעה שתיים וחצי, הגיעו שתי נשים עם כיסאות גלגלים, הם ידעו מראש שאנחנו צריכים רק כיסא אחד, לקח להם חצי שעה להביא אותנו עד אזור האוכל, ששם אמרתי – תעצרו, אנחנו לא רוצים יותר את העזרה, אנחנו רוצים לאכול משהו, לא אכלנו מהבוקר.
ישראל אבן זהב: אז היא אמרה – בסדר, אני אחזור אחר-כך לקחת אתכם.
ישראל אבן זהב: המרחק הוא אמנם כבר היה קצר מאזור האוכל לשדה, לא היה איכפת לי.
אורי מקלב: זה אנשים של אל על או אנשים של שדה-התעופה?
אורי מקלב: אלה אנשים של שדה התעופה, נכון?
ישראל אבן זהב: כן, אבל אני עובד מול אל על, לא מול שדה-התעופה.
ישראל אבן זהב: OK.
ישראל אבן זהב: אז הגענו לשדה, אמרתי אני לא צריך יותר עזרה, הגענו עליה למטוס, קיבלנו מושבים באמצע המטוס, לא קרוב לא לכניסה, לא ליציאה, עוד פעם, שאלו אם צריך עזרה עם El-chair, שהם ידעו מראש את התשובה שלא צריך, אבל שאלו, אמרנו לא, אין צורך.
אורי מקלב: קיבלתם כרטוס כאן בארץ, אתה אומר.
ישראל אבן זהב: עשינו את הכרטוס פה בארץ.
אורי מקלב: כולל מקומות המושבים?
ישראל אבן זהב: כולל מקומות המושבים.
אורי מקלב: אתם לא הייתם מודעים שהמושבים האלה הם לא מתאימים לכם?
ישראל אבן זהב: לא. אני לא ידעתי.
ישראל אבן זהב: בטיסה לשם היה מושב נהדר, היתה ידית, מאחז יד או ידית מתרוממת, יכולתי לצאת ולהיכנס בקלות על כיסא.
ישראל אבן זהב: כשהגענו להונג-קונג – שום דבר.
אורי מקלב: כשחזרתם מהונג-קונג.
ישראל אבן זהב: כשחזרנו מהונג-קונג, היה מושב רגיל, לא מושב עם ידית מתרוממת.
ישראל אבן זהב: פשוט היה קשה מאוד לצאת ולהיכנס, זו טיסה של עשר שעות מהונג-קונג לארץ.
ישראל אבן זהב: אני רוצה לציין שכל הטיסות בפנים, של חברת קטאי וקוונטאס, לא שאלו אותנו אם אנחנו צריכים עזרה, הם נתנו את העזרה, נתנו מקומות לנכים, בלי לשאול שום דבר.
ישראל אבן זהב: להפך, באחת הטיסות נתנו לנו לשבת די קדימה למטוס ואמרו לאשתי – אם את צריכה לשירותים, תעברי דרך מחלקה ראשונה.
ישראל אבן זהב: באל על לא נותנים, סוגרים את הווילון ותלכו לאחורי המטוס, לא מעניין אותם שום דבר.
ישראל אבן זהב: מילא אם היו מושיבים קרוב לשירותים, אבל מושיבים באמצע המטוס, וזהו.
ישראל אבן זהב: לך תסתדר.
ישראל אבן זהב: לעומת זה, השירות קרקע פה בארץ, אין תלונות, היה מצוין.
ישראל אבן זהב: היה נחמד.
אורי מקלב: שמחה, ממש משפט אחד.
שמחה בניטה: צר לי שאני אומרת משפט אחד, אבל זה לא כך.
שמחה בניטה: אני נוסעת מדי שנה, אנחנו קבוצה שכולנו מונשמים, כלומר בלילה אנחנו מונשמים, זה טיסות לארצות-הברית, אנחנו מתחברים למכונות הנשמה ואל על, יש להם כלל, קודם כל, הם לא מוכנים נכים ממש מונשמים, לקבל.
שמחה בניטה: המקומות של השקעים שמסדרים, זה בסוף המטוס.
שמחה בניטה: תחשוב שאני, אישה בגודל שלי, צריכים לסחוב אותי עד סוף המטוס, כדי שיסכימו לסדר לי את הכבל, את השקע, שאני אוכל לנשום במהלך הטיסה, בלילה.
אורי מקלב: למה את צריכה?
שמחה בניטה: כי בלילה, אני חייבת מכונה ובלחץ של המטוס.
אורי מקלב: למה בסוף?
שמחה בניטה: יש להם שקעים.
שמחה בניטה: כבר רצינו לקנות Business class אמרנו ב- Business class יש את הלפטופ, הלא להם מחברים את החשמל, לא יכול להיות שאין להם למכונות שלו, זה אותו ואט.
שמחה בניטה: לא, אתם לא יכולים לקנות ב- Business class.
שמחה בניטה: כלומר, שגם אם אתה רוצה Business class, הם לא מוכנים.
אורי מקלב: למה לא מוכנים Business class?
שמחה בניטה: הם לא מוכנים, למה, כי אתה צריך, הם לא רוצים שהמטפלת תסתובב, כי המטפלת צריכה לבוא, לראות אם הכל בסדר, אם אני ישנה, אם המכונה בסדר.
שמחה בניטה: הם לא מוכנים לקבל ל- Business class, כי מה, ייראו נכים?
אורי מקלב: זה את אמרת.
שמחה בניטה: כי שנה שעברה, נסעתי עם אייר-פראנס, ישבתי ב- Business class, נתנו לנו כרטיס מוזל, לי ולמטפלת, ב- 6,000 דולר, כל אחת 3,000 דולר, יש לנו נכה מונשם, שהם נוסעים שלושה מונשמים נכים עם ניוון שרירים אל על לא מוכנה לקבל נכים כאלה בלי ליווי רופא.
שמחה בניטה: כמו שהוא אומר, ליווי רופא זה עולה כסף.
שמחה בניטה: בבריטיש איירווייס, קיבלו את כולם, הם נוסעים למיאמי.
שמחה בניטה: כלומר, כשאתה רואה חברות זרות מתייחסים לנכים ומסכימים ובאים לקראת יותר מחברה שהיא ישראלית, שהיא שלנו, שזה הבית שלנו.
שמחה בניטה: מהבחינה הזאת, היחס לנכים ואתה מתחנן ואתה מסביר ואתה מביא טכנאי והם רוצים טכנאים של המכונות נשימה לראות מה זה ואיך זה ואפילו אם אתה אומר שאתה תביא בטרייה, אז הם לא מוכנים לקבל את הבטרייה.
שמחה בניטה: כי אתה יכול להכניס במטוס, באייר-פראנס הבאתי גיבוי של בטרייה ושם הם הסכימו לקבל.
שמחה בניטה: כלומר, אני אומרת לך שהנכים שלנו, שמונשמים, אל על פשוט דוחה על הסף.
שמחה בניטה: לא נותן הטבות, לא מוכן לבוא לקראת.
שמחה בניטה: ובעיקר כשהנכים מוכנים לשלם את ה- Business class, כי הכיסאות יותר נוחים.
שמחה בניטה: לא רק זה, המקום של הכרטיסים, הם נותנים לך באמצע, כמו שהוא אומר, נכה לא יכול, נכה על כיסא גלגלים לא יכול להגיע לשירותים.
שמחה בניטה: במקום לתת קדימה, באמת עם ידית מתרוממת.
שמחה בניטה: אנחנו אומרים, תמיד אנחנו מודעים שאנחנו נכים, בסוף אתה מוצא שכל הנכים, קבוצה של נכים נסעה בשנה שעברה, ונותנים באמצע המטוס.
אורי מקלב: אני רואה שיש לנו הרבה עבודה בעניין.
אורי מקלב: זה מההתחלה, מההתחלה.
אורי מקלב: הבעיה הזאת היא מההתחלה.
שמחה בניטה: אני אומרת לך, נסענו 20 חבר'ה לטיסה לשווייץ, בשנה שעברה, ואתה צריך לראות – כולם באמצע המטוס.
שמחה בניטה: אתה יודע מה זה לסחוב נכה נכה מהעגלה שלו, לאמצע המטוס?
שמחה בניטה: אין שום רגישות, שום חמלה.
אורי מקלב: שמחה, אם זה היה מתחיל מההתחלה ברצון, בנכונות, לא היה קורה מה שקרה ששמענו.
שמחה בניטה: נכון, וצריך לנער אותם.
שמחה בניטה: לא רק זה, יש עוד דבר ממש חשוב.
שמחה בניטה: אם נכה הוא ערבי, הם לקחו לו את הכרית ישיבה, שאנחנו יושבים, נגד פצעי לחץ, והוא נכה תאונת דרכים, הוא לא מרגיש מפה.
שמחה בניטה: לקחו לו את הכרית ישיבה, וחתכו אותה לראות מה יש בפנים.
שמחה בניטה: הוא הגיע לספרד והוא ישב על כרית, הוא חזר עם פצעי לחץ כי אמרתי לך שהוא לא מרגיש, ישר לבית-חולים, חודש הוא היה בבית-החולים כדי לעשות לו ניתוחים על פצעי לחץ.
שמחה בניטה: אני אומרת לך, לקחו לו כבודה, כמו שנאמר כאן, משהו שהוא קנה בספרד, לקחו לו את זה לבדיקה, עד היום הוא לא קיבל.
שמחה בניטה: אני כתבתי להם.
שמחה בניטה: גם כתבת להם, הם לא עונים, הם מאשימים אחד את השני – זה שדה התעופה, זה החברה הזאת.
שמחה בניטה: בשנה שעברה, כשהוא נסע לספרד ולברצלונה ומאז, הוא החליט השנה הוא נוסע עם חברה זרה.
שמחה בניטה: לומדים, הנכים לומדים שבסוף חברות זרות משרתים אותם ונותנים להם יחס יותר הוגן.
אורי מקלב: אנחנו כבר רוצים לשמוע את התשובות, אבל אתם רוצים עוד, אז ממש בקצרה.
מיכל שיק הרטוב: האמת היא, אני אנסה לגעת יותר בפרקטיות ובאיך אנחנו מגיעים לפיתרונות כאן.
מיכל שיק הרטוב: אני חייבת להגיד שבמסגרת עבודתי אני שומעת הרבה מאוד סיפורים ועדיין מאוד קשה להיות פה ולשמוע את הסיפורים, איך אנשים במצוקות הכי הכי גדולות וקשות שלהם, צריכים להתמודד מול מערכת כל-כך מסואבת וכל-כך הרבה קשיים ואטימות בדרך.
מיכל שיק הרטוב: אנחנו, ממש בקצרה, קיבלנו מספר פניות, אנשים עם כיסאות גלגלים שמתניידים בכיסאות גלגלים, כשהם מגיעים לטרמינל, באופן עקרוני בחו"ל, לפי מיטב ידיעתי, כבר בחנייה מתחילים לעזור.
מיכל שיק הרטוב: זאת אומרת, אם אדם עם כיסא גלגלים מגיע בלי עוד מסייע, בעצם, נתקע כבר בחנייה.
מיכל שיק הרטוב: בעצם, העזרה מתחילה אחרי, ויתקנו אותי פה אנשי אל על אם אני טועה, אחרי הבידוק הביטחוני.
מיכל שיק הרטוב: מעבר לזה, קיבלנו עוד תלונות לגבי העלייה למטוס.
אורי מקלב: עד הצ'ק-אין בכלל לא, מהצ'ק-אין ואילך, זה מתחיל.
ישראל אבן זהב: רק מהצ'ק-אין.
אורי מקלב: אחרי הבידוק.
אורי מקלב: זה מה שהיה, לפני זה עוד לא שום דבר, רק אחרי הבידוק, הוא מתחיל.
יהודה גילאי: אם הוא בא לדלפק של חברת התעופה, הוא מקבל.
אורי מקלב: אבל זה אחרי הצ'ק-אין.
יהודה גילאי: לא משנה.
יהודה גילאי: הוא יכול לבוא לדלפק של חברת התעופה ואז הם לוקחים אותו, יש להם צוות.
יצחק הנאו: זה לא רשום באף מקום, אפילו לא באתר של אל על.
יצחק הנאו: הדבר הזה לא ידוע לאף אחד, זה לא רשום, לא באתר של אל על.
יצחק הנאו: הדבר הראשון שאתה יודע, זה שיש את הדלפקים המיוחדים בצ'ק-אין, שאתה יכול לא לעמוד בתור לבידוק.
יצחק הנאו: אף אחד לא יודע מזה.
מיכל שיק הרטוב: באמת נאמר פה, יש צוות שאמור לבוא ולסייע לעלות למטוס עצמו.
מיכל שיק הרטוב: הצוות הזה הרבה פעמים מאחר.
מיכל שיק הרטוב: אנשים עם מוגבלות צריכים להיות הראשונים שנכנסים, זה מכניס הרבה ללחצים כשהם מגיעים בדיוק בדקה האחרונה.
מיכל שיק הרטוב: אדם על כיסא גלגלים, כדי לשבת על מושב במטוס, צריך לעבור על כיסא מעבר.
מיכל שיק הרטוב: הכיסאות האלו במצב ירוד, מבחינה תחזוקתית, לא נותנים הרבה ביטחון.
מיכל שיק הרטוב: אין כתוביות, אין כתוביות.
מיכל שיק הרטוב: אני יודעת שבסרטי החירום האלה, אין כתוביות בעצם לאנשים עם מוגבלות בשמיעה.
מיכל שיק הרטוב: בכל מקרה, ברמה הפרקטית.
אורי מקלב: לא מחויבים, כנראה, וגם את זה צריך לשנות.
מיכל שיק הרטוב: לא מחויבים, אבל עדיין.
מיכל שיק הרטוב: במדינות האיחוד האירופי ובארצות-הברית, בכל חברות התעופה הזרות, יש תקנות נגישות שירות לנוסע עם מוגבלות, זאת אומרת זה קיים, לא המציאו את זה, זה קיים.
מיכל שיק הרטוב: יש, אני רואה שיושבת פה נציגה.
אורי מקלב: היית כשיצחק סיפר?
מיכל שיק הרטוב: לא, אני מתנצלת, הגעתי קצת באיחור.
אורי מקלב: הוא סיפר מה קרה, איזה הפתעה היתה לו בצרפת, כשהוא בא עם הבן שלו, הנכה.
מיכל שיק הרטוב: הפתעה לטובה, אני מבינה.
אורי מקלב: טובה מאוד.
אורי מקלב: זה היה באמת משהו שאפשר ללמוד ממנו.
אורי מקלב: אנחנו אור מהגויים.
מיכל שיק הרטוב: באופן עקרוני, יושבת פה נציגת משרד התחבורה, יש תקנות, תקנות התחבורה, שצריכות להתעדכן.
אורי מקלב: על החלק הזה אנחנו נרצה לשמוע, את צודקת.
אורי מקלב: זה לא ברור ונשמע בדיוק.
מיכל שיק הרטוב: לרמה הפרקטית שחברות התעופה פה ואני קוראת, לאו דווקא, גם לאל על, באמת לשפר את הנושא של השירות כי כל מה ששמענו כאן, כל המצוקות, זה נושא של שירות, הדרכות של עובדים, נהלים.
אורי מקלב: מההתחלה, זה לכל האורך.
מיכל שיק הרטוב: וגם לקדם את זה ברמה החקיקתית.
אורי מקלב: אני לא חושב שזה חריגות.
אורי מקלב: לצערי, אני מתרשם שזה לא חריגות.
אורי מקלב: לפי דעתי זה לא שאלה של חריגות בשירות, זה מההתחלה משהו שלוקה בחסר באופן מובנה.
שרון מידן: כבוד היושב-ראש, הבעיה היא שכאשר כבר צצות בעיות, אין אפילו מוקד שניתן לפנות אליו, אין כתובת.
ישראל אבן זהב: אין מוקד טלפוני.
קריאה: אתה כותב להם, הם לא עונים.
קארין אלהרר: ממש בקצרה, אני רוצה לספר סיפור שהגיע לקליניקה, רק כדי קצת להוריד את הזרקור מאל על לשנייה אחת, ודווקא להתייחס לחברות התעופה הזרות, שמפעילות שירותי צ'ארטר לישראל ומישראל, כי לא ברור מי אחראי עליהן.
קארין אלהרר: הגיעה אלינו פנייה של מישהי שמשתמשת בכיסא גלגלים, שכרטסה את הכרטיס והכל הופיע והחברה ידעה וכולם ידעו.
קארין אלהרר: היא הגיעה לשדה התעופה, הגיעה בעצם למטוס ולא היה את הכיסא המיוחד הזה בעצם שמעביר אותה.
קארין אלהרר: לא היה אותו, היא נאלצה, זאת אומרת היא הגיעה.
אורי מקלב: מה זה הכיסא?
אורי מקלב: הכיסא הזה לוקח?
קארין אלהרר: כיסא הגלגלים מגיע עד הכניסה למטוס ואז יש בעצם את המעברים הצרים, יש כיסא מיוחד שנועד בעצם למעבר, מהכניסה למטוס עד המקום שהיא צריכה לשבת בו.
אורי מקלב: וכשצריכים לגשת לשירותים, אז על הכיסא הזה?
קארין אלהרר: אמורים לעזור.
ישראל אבן זהב: הדייל מוביל אותו למושב.
אורי מקלב: עם הכיסא הזה?
ישראל אבן זהב: עם הכיסא, שהוא קיבל על המטוס, לזמן הטיסה.
מיכל שיק הרטוב: יש בכל מטוס.
קריאה: מעולם לא ראיתי.
שמחה בניטה: אני גם לא ראיתי, בחיים לא.
ישראל אבן זהב: באל על יש.
אורי מקלב: אם מודיעים.
קריאה: יש לנו בכל מטוס.
שמחה בניטה: אני נוסעת לחו"ל פעמיים בשנה.
שמחה בניטה: בחיים לא.
קארין אלהרר: בכל מקרה, אמור להיות כזה כיסא, לא היה כזה כיסא.
קארין אלהרר: מה שאומר שהיא נאלצה לזחול בעצם, מהכניסה למטוס, עד הכיסא שלה.
קארין אלהרר: פנו כשראו שאין כיסא בחברת הצ'ארטר הזו, פנו בעצם למי שאחראי בשדה התעופה עצמו, כי גם להם אמורים להיות כיסאות כאלה.
קארין אלהרר: לא היו כיסאות לאף אחד.
קארין אלהרר: זאת אומרת, ניסו להביא מהשדה למטוס, לא היו.
קארין אלהרר: אז לא היתה ברירה והיא נאלצה לזחול עד הכיסא שלה, ואז כמובן שגם כשהיא חזרה, שזה היה משהו כמו שבועיים אחרי, לא דאגו לזה.
קארין אלהרר: זאת אומרת, עוד פעם, לא היה בחברת הצ'ארטר, לא היה בשדה התעופה, היא שוב נאלצה לעשות את אותו דבר, לזחול עד היציאה מהמטוס.
קארין אלהרר: כשפנינו וניסינו לברר מי אחראי על זה בעצם, כי לפי התקנות אחראית על זה חברת התעופה הזרה, זה מה שכתוב בתקנות.
קארין אלהרר: היא אחראית לזה שיהיו כיסאות מיוחדים.
קארין אלהרר: למה אין אקסטרה בשדה, לא יודעת.
קארין אלהרר: אבל התקנות אומרות שמי שאחראי על זה, זה החברה הזרה.
קארין אלהרר: מה עושים עם אותן חברות זרות, עם אותן חברות צ'ארטר?
קארין אלהרר: מי נותן להן רישיון בעצם לנחות פה ולטוס מפה?
קארין אלהרר: למה לא בודקים?
קארין אלהרר: אני לא יודעת אם החוק בגרמניה או במקום אחר, מחייב אותם שיהיו כיסאות מיוחדים.
אורי מקלב: את מדברת על הכיסאות בתוך המטוס?
אורי מקלב: את מציפה כאן נקודה שחברות זרות, נסכם את זה, נצמצם את זה, חברות זרות שנותנות שירותים כאן בישראל, האם יש מישהו, גורם מפקח, ואחראי, שהם בבדיקה שיש להם את הכיסאות.
קארין אלהרר: אז מה עושים עם הצ'ארטר?
קארין אלהרר: מי אחראי על זה, כשהם מקבלים רישיון.
אורי מקלב: האם זה מובנה, כמו שאנחנו מבינים שהם לא נותנים שירותים אחרים, לא היו נותנים להם רישיון לטוס ולהטיס מפה, ואותו דבר, השאלה אם הצרכים, לבעלי צרכים מיוחדים, גם מובנה, קודם כל, אם זה קיים בתוך התקנות ואם זה קיים, מי מפקח על זה.
קארין אלהרר: זה לא קיים בתקנות ואף אחד לא מפקח.
אסף ויניגר: זה לא ברור.
אסף ויניגר: התקנות מתייחסות למפעיל, כאשר לא ברור מיהו המפעיל, האם זה מפעיל שהוא מפעיל ישראלי או מפעיל שהוא חברה.
אסף ויניגר: זה מפנה לחוק רישוי התעופה, ששם חוק שירותי תעופה, מתאר בעלים של מטוס, הוא לא מתייחס לחברה ישראלית.
יהודה גילאי: בהגדרה, חוק רישוי שירותי התעופה, אך ורק.
אורי מקלב: אז מה קורה עם מטוסים שנותנים שירותים?
יהודה גילאי: מדינת ישראל לא אוכפת.
קארין אלהרר: אבל היא נותנת רישיון לאותן חברות לנחות פה.
אורי מקלב: הם אומרים שלא קיים, צריך לבדוק את זה.
קארין אלהרר: זה הגיע ליועץ המשפטי של משרד התחבורה.
אורי מקלב: יש משהו שאנחנו כן בודקים לחברות שנותנות כאן שירותים?
אורי מקלב: יש דברים שאנחנו דורשים לעמוד באיזה תקנים מסוימים, בדרישות כלשהן?
אורי מקלב: יש דברים שאנחנו דורשים מהם?
אורי מקלב: או שאנחנו כל חברה שיכולה, מה שבתוך המטוס – זה לא מעניין אותנו?
אורי מקלב: או אני אשאל שאלה אחרת, יכול להיות שהבדיקה והפיקוח צריך להיות במשרד התחבורה, לחברות הצ'ארטר.
אורי מקלב: חברות הצ'ארטר שמוכרים פה כרטיסים, מה שהם היום מוכרים, כרטיסי טיסה, הם חלק שאני יכול אולי לחייב אותם, שהם ייתנו, צריך לתת שירות לנכה.
אורי מקלב: השירות לנכה זה גם בתוך המטוס.
אורי מקלב: הם צריכים לדאוג.
אורי מקלב: טוב, אנחנו תכף נגיע לזה.
אורי מקלב: רבותיי, אל על, בבקשה.
אורי מקלב: מי מכם רוצה?
רוני סטבקובסקי: אני אפתח.
רוני סטבקובסקי: אני מהמחלקה המשפטית של אל על, אני אפתח ואחר-כך נתייחס עוד לשאלות שהועלו כאן.
רוני סטבקובסקי: ראשית, אני רוצה לציין שהפניות שנמצאות כאן והוגשו לוועדה, הן פניות שמהוות כפחות מחצי אחוז מסך הפניות שנעשות לאל על ואני מציינת את זה בשביל להראות שאנחנו נתקלים במספר מאוד מאוד בודד של תלונות לגבי השירות והיחס שלנו לנוסעים בעלי צרכים מיוחדים ואנחנו גם מטפלים בכל תלונה, וכאן מנהלת יחסי הלקוחות תתייחס לזה, בתשומת לב רבה ביותר ולכל תלונה שנעשית אנחנו בודקים אותה ואנחנו נותנים לה את כל כובד המשקל בשביל להפיק לקחים להבא.
רוני סטבקובסקי: קצת אני רוצה לחזור אחורה וכן לציין וגם אנחנו העברנו את זה בהתייחסות שלנו לכנסת וגם בתשובות שאנחנו עונים לאנשים ואנחנו באמת רוצים שהציבור ידע שאנחנו רואים לנגד עינינו את הרצון שלנו שכל האנשים בעלי הצרכים המיוחדים ירגישו שהם שווים והם לא מקבלים איזה שהוא יחס נחות מכל שירות אחר שהנוסע שלנו מקבל.
רוני סטבקובסקי: אנחנו רוצים להטיס כל נוסע, בין אם הוא נוסע בעל מוגבלות ובין אם הוא נוסע רגיל.
רוני סטבקובסקי: אנחנו עושים כמיטב יכולתנו להטיס את כל האנשים בכל מצב שהם נמצאים בו וגם ביחס לזה, לגבי הטסות רפואיות, שזה הטסות שהן מאוד מאוד מורכבות ברמה הטכנית והבטיחותית שלהן ואנחנו עדיין עושים את זה, גם מקום שחברות תעופה זרות לא מסוגלות או לא רוצות בכלל להטיס ולקחת את האחריות על ההטסות הרפואיות הכל-כך, כל-כך קשות ומורכבות, גם כמובן לאותם נוסעים כי לרוב מדובר בהטסות שמצילות חיים ואנשים נמצאים במצב מאוד מאוד מסוכן.
אורי מקלב: זה חלק מהתשובה שלכם?
אורי מקלב: שאתם עושים?
רוני סטבקובסקי: אם תרשה לי רגע לסיים, בסדר?
אורי מקלב: בסדר, אבל אני בכל אופן, כן מכוון את הדיון.
אורי מקלב: אני אומר, קודם כל את אומרת על אחריות שלך, בעצם מה שאת אומרת שאנחנו עושים מה שחברות זרות אחרות לא עושות.
אורי מקלב: אבל אנחנו גם רואים את אל על מסתכלים אל על אחרת.
אורי מקלב: כחברה לאומית.
אורי מקלב: גם אם חברה פרטית.
רוני סטבקובסקי: אם אדוני ירשה לי לסיים.
אורי מקלב: אני חושב שהחלק הזה, אני לא נכנסתי לתשובות האחרות שאת אומרת.
אורי מקלב: כשאת אומרת שאתם נכנסים במקומות שאחרים לא רוצים, חברות זרות אחרות לא רוצות בכלל להתמודד עם זה ואנחנו מתמודדים, אני לא חושב שזה חלק מהתשובה שלכם מדוע יש וקורים כאלה מצבים.
אורי מקלב: אני חושב שזה דבר אולי כתשובה של עורך-דין זה טוב, אבל לא תשובה של אל על שרוצה את הלקוחות.
אורי מקלב: אולי כששולחים עורכי-דין, כך נראית התשובה, שהם עונים תשובה – אנחנו רוצים.
אורי מקלב: אבל זה חברה שצריכה לתת שירות ואומרת אנחנו, אחרים בכלל לא עושים, לא רוצים לעשות?
רוני סטבקובסקי: לא, לא, אדוני.
רוני סטבקובסקי: מה שאני רוצה וזה היה בהתייחס אך ורק לגבי הטסות רפואיות ואני רוצה להפריד בין המקרים האחרים שתוארו לבין המקרה של נתן, שכאן מדובר בהטסה שהיא שונה מהותית מכל הטסה אחרת של נוסע בעל צרכים מיוחדים ולזה התכוונתי כאשר אנחנו מוכנים, בשביל להציל חיים, אנחנו מטיסים.
רוני סטבקובסקי: כחברה הלאומית של אל על אנחנו מוכנים לעשות את מה שאנחנו יכולים, על-מנת שאותו נוסע שצריך את הטיפול הרפואי, מציל החיים במקום אחר, אנחנו נעשה את זה.
רוני סטבקובסקי: ואנחנו לוקחים את זה על עצמנו ומשנים את כל המערך התנהלות שלנו, על-מנת באמת לעשות את זה בצורה הטובה ביותר.
רוני סטבקובסקי: אני התייחסתי לזה שאנחנו מדברים כאן על חברות שהן שונות מהחברות הזרות.
רוני סטבקובסקי: אז אני רוצה לציין שאל על לקחה ואימצה את התקנה האמריקאית שהיא המחמירה ביותר בדבר השירות לנוסע ואימצה את זה לא רק לטיסותיה בארצות-הברית, אלא לטיסותיה בכל העולם.
רוני סטבקובסקי: גם מקום כשאין בישראל כאן איזה שהיא רגולציה שמכתיבה לנו איך מטפלים ואיך עושים, אנחנו החלטנו שאנחנו מיישמים את זה לגבי כל הטיסות שלנו.
שמחה בניטה: זה ממש מפליא אותי.
רוני סטבקובסקי: בנוסף, אנחנו, בנייר שהעברנו לכנסת, אנחנו התייחסנו גם לעובדה שאנחנו, יש לנו הדרכות קבועות לכל העובדים שלנו לגבי הפעילות והצרכים ואופן הטיפול בנוסעים בעלי צרכים מיוחדים.
רוני סטבקובסקי: יש לנו בשדה התעופה חולייה שנקראת חולייה מיוחדת, שהיא מונה למעלה מ- 100 אנשים, שתפקידם הוא ללוות את הנוסע מרגע הצ'ק-אין שלו ועד להושבתו במקום הישיבה.
רוני סטבקובסקי: כמובן שגם כשאנחנו נמצאים בתחנות הזרות שלנו, אנחנו לעתים מסתייעים בחברות שמיומנות לתת את השירותים האלה גם שם.
רוני סטבקובסקי: בנוסף, במטוסים שלנו, בייצור שלהם, הם עומדים בדרישות של מספר המקומות שמוקצים ומיועדים לנכים וזה לגבי ידיות הרמה, ידיות מתקפלות שיאפשרו להם ניוד.
רוני סטבקובסקי: יש לנו אפשרות של התניידות במטוס, יחד עם כיסאות גלגלים.
רוני סטבקובסקי: בהיבט הזה חשוב לי לציין שנכון שהנוסעים שלנו מרגישים שאנחנו באים ואנחנו אומרים – אנחנו לא יכולים להטיס אתכם מקדימה אלא רק מאחור, להם זה באמת לא נוח, אבל צריך לזכור שחברת תעופה כפופה לתקינה בינלאומית לגבי, גם הייצור וגם ההפעלה של בכלל המטוס.
רוני סטבקובסקי: ויכול להיות שבמקרים מסוימים, הגם שאנחנו נרצה מאוד להקל על הנוסע, מבחינה טכנית או מבחינה בטיחותית, אנחנו מנועים מלעשות את זה.
שמחה בניטה: למה חברות זרות כן עושות את זה?
רוני סטבקובסקי: כי יכול להיות שחברות זרות, כי חברות זרות יכולות להפעיל מטוסים שונים.
רוני סטבקובסקי: מדגמים שונים.
שמחה בניטה: איזה בדיחה.
שמחה בניטה: איזה שטויות אלו.
שמחה בניטה: זה ממש שטויות.
אורי מקלב: אחרי שאנחנו יודעים מה אל על רוצה ומחויבת, אנחנו נעבור לתשובות מעשיות.
שמחה בניטה: ב- Business class לא ייראו נכים.
שמחה בניטה: שלא יבלבלו את המוח.
שמחה בניטה: זה מרגיז אותי שהיא אומרת דברים לא נכונים.
שמחה בניטה: אנחנו טסים בבריטיש אייוויס, בחברות אמריקאיות, גרמניות, כולם טסים.
שמחה בניטה: ותמיד בשורה ראשונה.
מירי אילדיס: אני מנהלת קשרי לקוחות.
מירי אילדיס: אנחנו באמת השנה, שנת 2010, חרטנו לעצמנו באמת לקחת את התקנות כמו שאמרה רוני, המחמירות ביותר, בנושא התקנה 382 האמריקאית, שהיא נותנת הנחיות אופרטיביות לכל מיני מקרים.
מירי אילדיס: אגב, בזכות, אם אני יכולה להגיד, בזכות המקרה של יצחק הנאו, למדנו את המקרה.
מירי אילדיס: אנחנו גילינו אמפתיה מאוד רצינית כלפי הבקשה שלו.
מירי אילדיס: בעצם התמודדנו עם שני דברים, התמודדנו עם מוצר חדש שנקרא מושבים מועדפים שקיים באל על, זה מושבים שמציעים מרווח לרגליים שהוא גדול יותר, הם נמצאים רובם ביציאת חירום, אז הם לא מתאימים לאוכלוסייה בעלת, על-פי הבטיחות, בעלת צרכים מיוחדים, אבל כן היא מתאימה לצרכים של הבן.
אורי מקלב: מי קבע שהם לא מתאימים?
מירי אילדיס: זה חוקי הבטיחות.
יהודה גילאי: של מדינת ישראל.
מירי אילדיס: לא, בכל העולם.
מירי אילדיס: סליחה.
מירי אילדיס: תראו, אני ישבתי בשקט, בבקשה, אני מבקשת שתיתנו לי להתייחס.
מירי אילדיס: אני מדברת על ה- Exit, אני רציתי לעשות הבהרה.
יצחק הנאו: אני רואה פה בישראייר, עוד נמסר כי צוותי החברה דואגים להושיב את הנוסעים בעלי המוגבלות בשורות הסמוכות לפתחי הכניסה והיציאה.
מירי אילדיס: כן, אבל לא מושבי חירום.
מירי אילדיס: לא יציאת חירום.
מירי אילדיס: אני מדברת על יציאת החירום.
מירי אילדיס: לכן, המוצר החדש הזה, זה מוצר של מושבים מועדפים, בעלי מרווח לרגליים שהוא גדול יותר.
מירי אילדיס: יש כמה סוגים, רובם הם מושבי Exit שהם לא ניתנים.
מירי אילדיס: אבל המושב שכן התאים לבן של מר הנאו היה מושב שהוא לפני המחיצה, שהוא באמת, כמו שדיברנו, מושב לעריסות.
מירי אילדיס: זה דבר ראשון שהתמודדנו אתו, זה היה מוצר חדש שהוא כן ניתן בתשלום.
מירי אילדיס: יחד עם התקנה האמריקאית, ראינו בעצם שיש פה מקום להתייחס באופן רציני, באופן מיוחד לבקשה שלו, ולאפשר לו לתת ולכן אנחנו כתבנו לו במכתב שאנחנו מאפשרים לתת.
מירי אילדיס: כמובן שאנחנו לא מגבילים את זה בשנה.
מירי אילדיס: אנחנו לא מגבילים, אנחנו גם שוחחנו אתו בטלפון.
מירי אילדיס: קודם כל, בשנה הקרובה יינתן, אבל זה משהו שהוא מתחדש וכמובן שכל אימת שהוא יצטרך את זה, אנחנו נהיה מוכנים לתת את זה ולא רק בזכות המקרה הזה, יצא נוהל חברה, שאימץ את העניין הזה עם התחברות לתקנה האמריקאית ואמרנו – כל נוסע, מי שיש לו איזה שהיא מוגבלות בגפיים תחתונות, הוא יקבל את המושב הזה ללא תשלום.
מירי אילדיס: ללא תשלום.
מירי אילדיס: זה עכשיו.
מירי אילדיס: עכשיו, עכשיו.
מירי אילדיס: זה דבר, מאז המקרה.
מירי אילדיס: אני אומרת לכם שזה בזכות המקרה הזה והאימוץ של התקנה.
מירי אילדיס: האמפתיה היא כלפי המקרה האישי שלו ועכשיו אימצנו את התקנה וכל אחד שאנחנו לא צריכים להציג מסמכים, שאלתם לגבי הצגת מסמכים.
מירי אילדיס: למעט מקרים של חמצן ואלונקות, אף נוסע לא צריך להציג מסמכים.
מירי אילדיס: לשאלתכם, נשאלנו על השאלה הזאת, חשוב שתדעו.
מירי אילדיס: אגב, בנוגע למה שאת אמרת, מיכל, אנחנו בקשר רציף עם עמותת נגישות, שאפילו פנו אלינו לקבל את המצגות בתוכנית הדרכה שלנו, כדי לשים את זה באתר שלכם יובל וגנר ואנחנו בקשר אתו.
מירי אילדיס: אז אתם אפילו פונים.
אורי מקלב: לדבר אל הוועדה.
אורי מקלב: אני מרגיש שכאן יש הרבה שרוצים לדבר.
אורי מקלב: קודם כל, את אומרת שאתם שיניתם את הנוהל ובזכות מר הנאו, זה כבר משהו שבעלי מוגבלות גפיים או מוגבלות אחרת, יכול להיות שבמקרה שלו זה יכול להיות.
מירי אילדיס: או עיוורים או חירשים שמסתייעים בכלבי נחייה.
רוני סטבקובסקי: נכון, גם עיוורים וחירשים.
אורי מקלב: במקרה הזה יש לו מוגבלות כללית, הוא לא שולט על התנועות שלו, ועוד כל מיני תופעות.
אורי מקלב: זה אדם שהוא יש לו מוגבלות בעקבות מחלה, לא מתקשר, יש לו מה שהוא צריך, הוא לא הולך לבד.
אורי מקלב: הוא הולך לבד?
מירי אילדיס: צודק.
מירי אילדיס: ולכן הוא פנה וקיבל מענה.
מירי אילדיס: שלא יידרש ממנו תשלום.
מירי אילדיס: היינו מאוד קשובים ואמפאתים ורגישים למקרה.
מירי אילדיס: והוא ניתן ללא תשלום.
אורי מקלב: אז קודם כל, התקנה הזאת היא תקנה ממתי?
רוני סטבקובסקי: ב- 2009 נכנסה לתוקף.
רוני סטבקובסקי: התקנה האמריקאית?
אורי מקלב: לא, הנוהל שלכם.
מירי אילדיס: הנוהל שלנו?
מירי אילדיס: החל מהחודשים האחרונים.
רוני סטבקובסקי: בחודשים האחרונים.
מירי אילדיס: בחודשים האחרונים.
אורי מקלב: מהחודשים האחרונים.
מירי אילדיס: כן, בהחלט כן.
אורי מקלב: עכשיו, קודם כל צריך ליידע את הארגונים שיש דבר כזה, זה אחד.
אורי מקלב: מה קורה עם המלווה של אותו אחד?
שמחה בניטה: מה עם מונשמים?
אורי מקלב: מה קורה עם המלווה?
אורי מקלב: הרי אותו ילד, זה יכול להיות שהוא צריך להיות עם מישהו.
אורי מקלב: אז אנחנו נעשה שזה, למה אני שואל אתכם שאלות?