GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: ראיתי שכאן זה לא של אל על, בשדה התעופה, ושם זה של אל על.
אורי מקלב: אם אתם עושים את הבידוק בחוץ לארץ, אז זה עובדים שלכם?
קריאה: זה מה שהיא אמרה.
קריאה: בחוץ לארץ זה הבידוק של החברות.
אורי מקלב: אתם עושים?
ערן פרנקו: ישראייר בעצם קונה את השירותים האלה מאל על.
אורי מקלב: נתן.
אורי מקלב: קודם כל, תודה רבה, גם למתרגם, אמרו לי פעם, עכשיו אני הבנתי את זה, שמתרגם זה לא רק מקצוע, זה גם משהו מהותי.
אורי מקלב: מי שהולך להיות מתורגמן, ואתה הצלחת להעביר את זה לא רק את המילים, אלא גם את הרגש ואת התחושה ואני אגיד לך מה שעובר לי אבל גם עובר לכם, מבחינתי, על אף הזמן היקר ועל אף שזה לקח זמן, אבל זה ליבה קצת את המשהו הפנימי יותר, משהו ערכי יותר, ורק לבוא לשמוע את זה ולראות את זה, כדי קצת להיות אנשים, שנהיה קצת אנשים שמסתכלים לא רק על עצמנו ולא איזה רובוטים אלא קצת יותר אנושיים, גם היה שווה לי ואני אומר את זה לשרון, לשמוע את הסיפור מה שנקרא מלב, גם נראה לי גם מלב אל לב.
אורי מקלב: תודה עוד פעם, שרון.
שרון מידן: אני רק רוצה להגיד, באמת, תודה אם תצליחו לאחר מאמצים למצוא את האלבומים.
שרון מידן: לא איכפת לי משאר הדברים, אבל אם יצליחו למצוא לי את האלבומים, זו תהיה מתנה משמיים.
אורי מקלב: נקווה.
שלומית אבינח: אני רוצה להגיד משהו, מותר לי?
שלומית אבינח: הוא פנה לוועדה והוא אמר שהוא לא יכול להגיע כי עד הרגע האחרון, המתרגם, הוא אמר – בלי מתרגם, הוא לא יכול לבוא, ולמתרגם התבטלה ועדה אחרת ולכן הוא בא.
שלומית אבינח: הוא אמר שהוא לא יכול להגיע בלי המתרגם.
אורי מקלב: זה מתרגם של הכנסת?
שלומית אבינח: לא, זה מתרגם שהכנסת משלמת לו, אבל זה גם ההתארגנות שהיה של הרגע האחרון ורק הבוקר הוא הודיע שהוא בא, כי הוא לא יכול לבוא בלי המתרגם.
אורי מקלב: טוב, אנחנו מודים שוב פעם על המאמץ והכל.
שרון מידן: מחר יש לי מבחן.
שרון מידן: אתמול הייתי צריך ללמוד למבחן, אבל היום מאוד מאוד חשוב לי להגיע לפה.
אורי מקלב: אנחנו מאחלים לך הצלחה ויש לך זכויות כבר, זכויות שהגעת.
אורי מקלב: נתן, בבקשה.
נתן: המקרה שאני מדבר עליו, הוא לא קשור לעניין של נכות, אבל כן עניין של צרכים מיוחדים, צרכים רפואיים לטיסה, ורציתי להתייחס גם לאיכות של חברות התעופה לצרכים רפואיים, ואם יש בעיות רפואיות בדרך, וגם לפן האנושי של העניין.
נתן: לפני כמה חודשים נולד לי בן שהיה לו מום מורכב מאוד נדיר, כזה שעוד לא נראה בארץ בעבר, לא טופל בארץ והיינו צריכים להטיס אותו דחוף, תוך שבוע, לטיסה, בטיסה הרפואית לצרפת, לצורך ניתוח אצל רופא כמעט יחיד שראה מקרים כאלה בצרפת.
נתן: כמה ימים לפני הטיסה, כשהוחלט מתי צריך לטוס ומה צריכים, כבר סודר הכל עם מחברת נסיעות שמתמחה בדברים כאלה, סודר כל עניין וכמובן פירטו להם את הצרכים מה שהם צריכים להכין לצורך ההטסה.
נתן: הוזמנו שמונה כרטיסים – למלווים, לרופא מלווה, לאחות מלווה, לאינקובאטור שהיה צריך לדרך.
אורי מקלב: שמונה כרטיסים?
נתן: שמונה כרטיסים, כן.
נתן: היה גם עלות נוספת, הכנות שאל על עשתה, הכנות חשמליות, גז שביקשו, כל אחד מהכרטיס שלו, עם העלות שלו.
אורי מקלב: חמצן, אתה מתכוון?
נתן: חמצן.
נתן: כן.
נתן: גז חמצן.
אורי מקלב: כל ההכנות האלה זה עלות נוספת?
נתן: כן, כן.
נתן: שאלתי את חברת ההסעות למה הכרטיסים למקום של האינקובאטור הם כל-כך יקרים, אז הוא אמר לי – יש הכנות חשמליות שצריך לעשות, הם גובים על זה מחיר גבוה.
נתן: כמובן, גם כל הכרטיסים האחרים היו  במחיר הכי גבוה שיש באותה עת, אבל אני לא אתווכח על זה, אמרו שמזמינים מאוחר, לא היה לי את הזמן אז ואת הכוח לעשות משא ומתן על העניין.
נתן: הטיסה היתה ביום ראשון לפנות בוקר, בשש היתה הטיסה, במוצאי שבת היינו צריכים להיערך לעבור מבית-החולים למטוס, כמובן באמבולנס, וכאשר מכינים את התינוק להעברה, כמובן עם כל הצוות הרפואי, גם של בית-החולים וגם הצוות המלווה, אז מתקבלת הודעה מאל על שיש בעיה שלא הכינו חלק שצריכים בשביל החשמל, ויכול להיות שתתבטל הטיסה, הם לא יודעים אם זה יסתדר או לא.
נתן: אבל הוחלט שאי-אפשר לדחות את העניין, אנחנו נוסעים לשדה התעופה בין כה.
נתן: איך שהגענו לשדה התעופה, אני מנסה לקצר סיפור של כמה שעות היו הרבה בעיות בדרך, אני רק אציין את ראשי הפרקים, כאשר הגענו לשדה התעופה, הודיעו בשלב כלשהו שהחלק הזה שהיו צריכים להכין מראש הם לא הכינו, וכעת זה לא נמצא במחסן, אי-אפשר להכין את זה, רוצים לבטל את הטיסה.
נתן: הרופא המלווה אמר שזה בלתי אפשרי, התינוק הזה, בשביל להציל את החיים שלו, חייב להגיע לצרפת, אי-אפשר לדחות את העניין.
נתן: אחרי כמה דיבורים הלוך וחזור, התברר שמה שהיה חסר זה רק חלק, שקע כוח, של האינקובאטור, שזה היה פחות קריטי גם היה בטרייה לגיבוי, והוחלט שאפשר לקחת את הסיכון ולטוס ככה, אבל העיקר הוא שהחשמל הנוסף, שיהיה חשמל ביתי, פשוט, שזה כן יהיה, כי זה צריך, לצורך מכשירים חשמליים בשביל סיפוק התרופות שהתינוק היה צריך.
נתן: וכמה פעמים אישר נציב אל על שזה קיים, ורק בתנאי הזה טסנו.
נתן: עדיין אל על לא רוצה לאשר שאנחנו נטוס, היו צריכים להפעיל לחץ, להתקשר לאנשים באמצע הלילה, שיפעילו לחץ ואושר באמת שאחריותנו שאנחנו טסים.
נתן: אכן, הגענו למטוס, אני חייב להגיד שהיה קשה, הנגישות עם האינקובאטור להגיע לכיסאות היה מאוד מאוד מסובך, עזרה מצוות אל על לא ראיתי כאן, רק צוות האמבולנס היה צריך את כל העבודה לבד, זה היה מאוד מאוד מסובך, אפילו מסוכן.
נתן: היו צריכים כמעט להפוך את האינקובאטור, בשביל להגיע לכיסאות האלה.
נתן: הייתי כן מצפה לקצת יותר עזרה והתחשבות של אנשי אל על, זה בטח לא פעם ראשונה שעושים את זה.
נתן: לקפל את הכיסאות, אני לא יודע למה זה לא נעשה מייד כשהגענו.
נתן: נקודה קטנה גם כן, שזה מראה על ההתייחסות.
נתן: אני בעצמי הגעתי עם האמבולנס עם הרופא והאחות המלווים, והאימא של התינוק, שילדה לפני פחות משבוע, שגם הייתי מצפה להתייחסות הולמת גם כן, היא הגיעה לצ'ק-אין רגיל, כי היא לא הגיעה עם האמבולנס, וגם שם היתה התייחסות מאוד מאוד גרועה.
נתן: לא רצו לתת לה לעשות צ'ק-אין, כל עוד שלא רואים שהתינוק הגיע למטוס, כי על הכרטיס שלה כתוב שיש תינוק, אז לא, היא צריכה להמתין.
נתן: והיה כבר כשעה לפני הטיסה, ולא, הם לא ייתנו לה לעשות צ'ק-אין, היא לא יכולה לעבור.
אורי מקלב: היא צריכה להמתין?
נתן: היא צריכה להמתין בחוץ.
אורי מקלב: והיא שבוע אחרי לידה.
נתן: אז המלווים שלה ניסו להסביר להם, יש פה מקרה מיוחד, אתם יודעים, הזמנו שמונה כרטיסים, יש הטסה רפואית, אמרו לה – כן, אנחנו יודעים.
נתן: אבל זה הנוהל, אי-אפשר.
נתן: היו צריכים להפעיל לחץ, הביאו אחראי אחר, הוא היה מוכן שזה יעבור הלאה.
נתן: וגם שוב, אז היו שלוש מזוודות, מזוודה שלי ושל שני המלווים האחרים, שוב, הזמנו שמונה כרטיסים, שלוש מזוודות, לא, הם לא רוצים לאשר את זה, יש משקל יתר.
אורי מקלב: משקל יתר?
נתן: כי שלוש מזוודות, היינו צריכים להיות שם כמה שבועות בצרפת, היינו הרבה מלווים.
אורי מקלב: אבל למה משקל יתר?
נתן: כי רק שני אנשים היו שם בצ'ק אין.
אורי מקלב: שלוש מזוודות ומי שעלה ישירות, זה לא החשיבו?
נתן: הם לא רצו לחשב את זה.
נתן: הם לא רצו להתחשב עם זה.
נתן: שוב, היה צריך להפעיל לחץ.
אורי מקלב: אתה הרי לא דיברת, אבל אשתך עם מי היא דיברה?
נתן: היה המלווה מהמשפחה, היא כמובן לא היתה מסוגלת, באמצע הלילה, שבוע אחרי כזה סיפור כמו שהיה לה, היא לא היתה מסוגלת לדבר בעצמה.
אורי מקלב: עם המתח וכל מה שצריך, זה פשוט לא ייאמן.
נתן: לא התחלתי להגיד את המתח שאני נמצא בו, שהם לא רוצים להטיס, עדיין חיכינו שעה לפני הטיסה, עדיין לא היה אישור שהם מוכנים להטיס אותו.
נתן: אז היא לא ידעה מהסיפור הזה עד כמה שבועות אחרי זה.
נתן: כשהגענו למטוס, כבר אחרי כל המאמצים, הצליחו להכניס את האינקובאטור בפנים, היה צריך באמת להיכנס מתחת לספסלים בשביל לחבר את החשמל, זה לא היה נגיש בכלל, לחבר את השקעים.
אורי מקלב: ואת הכל אתם עשיתם?
נתן: צוות האמבולנס.
אורי מקלב: צוות האמבולנס היה צריך לעשות את זה?
נתן: עם הרופא המלווה.
נתן: הם היו צריכים לחבר לחיבורים שהיו מתחת למושבים.
אורי מקלב: מה זה, אמבולנס של מגן דוד או של הארגונים?
נתן: של אחד הארגונים.
נתן: אמבולנס של אחד הארגונים.
אורי מקלב: יש להם התמחות בנושאים האלה?
אורי מקלב: אני שואל אותך כי אני מבין שמגן דוד גם לא נשארו כל-כך הרבה זמן כדי להעביר.
נתן: לא, זה היה אמצע הלילה, הם התחשבו מאוד, עבדו מאוד קשה בעניין, גם צוות האמבולנס היה בקשר כל הזמן עם אל על, כל המשא ומתן, אנשים מסביב עזרו.
נתן: אני חייב לומר, יש הרבה עמותות אחרות שכן עוזרות הרבה, מעבר.
אורי מקלב: לא אלמן ישראל, ברוך השם.
נתן: בכל מקרה, באיזה שהוא שלב המראנו באמת.
נתן: היתה בעיה קטנה נוספת שהתפלאנו, שלא היתה גישה נוחה לרופא ולאחות לאינקובאטור, כי הייתי מצפה שכן יהיה היערכות מסוימת, נגיד מקום מקדימה או משהו כזה, שכן יהיה אפשר לגשת בצורה נוחה בהמראה ובנחיתה, בעת הצורך, ולא היתה כזאת.
נתן: רק בזמן הטיסה עצמו, קיפלו את אחד הכיסאות והרופא או האחות, יכלו לשבת על גב הכיסא, ולהסתכל על התינוק, כאשר בזמן ההמראה והנחיתה, זה רק היה כדי להסתכל אחורה, ולא היתה גישה לתינוק בכלל.
נתן: שאם היה קורה משהו מסוכן באותו רגע, אז היינו בבעיה.
נתן: לקראת הנחיתה נשמעו צפצופים מהמכשירים השונים, שמתריעות שהבטריות עומדות להיגמר.
נתן: מה שזה אומר, שהחשמל שמסופק על-ידי המטוס הפסיק לספק מתח, כבר בהתחלת הטיסה, כי הבטריות היו חדשות והם היו לגיבוי של המכשירים שצריכים לתת את התרופות והיה להם בטריה לארבע שעות בערך, שזה בערך זמן הטיסה.
נתן: וזה היה בתחילת הנחיתה.
אורי מקלב: וזה אומר שבעצם הבטריות עבדו מההתחלה.
נתן: כל הטיסה.
אורי מקלב: במקום רק להיות כגיבוי, הם עבדו מההתחלה.
נתן: זאת אומרת, לפני ההמראה היה שם חשמל, היה שם מתח מהמערכת עצמה, היה שם מתח, רק בתחילת הטיסה זה הפסיק.
אורי מקלב: אני כבר לא יכול לשמוע יותר.
נתן: זה נהיה יותר גרוע.
נתן: כמובן, מייד בשעת הנחיתה, אני הודעתי לצוות המטוס שיש פה מקרה חירום שהוא חייב, אחת מהתרופות האלה היא מצילה לו את החיים, עד הניתוח, הוא לא יכול לחיות בלי התרופה הזאת, ואי-אפשר לתת את זה ידנית, המינון שהוא צריך לקבל הוא משהו כמו 1.11 מ"ל לשעה, שזה אומר 0.0185 מיליליטר לדקה, זה כמובן דבר שזה לא רלוונטי אם צריך לעשות את זה ידנית בצורה בטוחה.
נתן: ואמרתי להם שחייבים מייד לספק את החשמל, שיביאו מייד טכנאי שיסדר את העניין וגם שיאשרו שהאמבולנס שאנחנו מצפים שהוא מחכה בחוץ, שיאשרו שהוא מחכה בחוץ, ויש לו את המכשור שלו, אז שיאשרו את העניין.
נתן: אמרו לי – כן, כן, אל תדאג, אנחנו נסדר את העניין.
נתן: עברו עשר דקות, 15 דקות, שכמובן עד שהמטוס מגיע למקום שלו, נפתחות הדלתות, שאלתי – כבר ביררתם?
נתן: לא לא, תכף, תכף, הדלת האחורית תיפתח, יבואו, נראה.
נתן: אנשים כבר מתחילים לצאת מהמטוס, נפתחה הדלת גם האחורית באיזה שהוא שלב, וכמובן, אין שם אמבולנס.
נתן: זה לא היתה אשמה של אל על, זה היה גם כן טעות מבית-החולים שהם לא שלחו את האמבולנס בזמן.
נתן: וגם לא הזמינו איש טכני.
נתן: ביקשתי שוב ושוב שיביאו איש טכני שיסדר את העניין, יפתרו את העניין, אי-אפשר, אי-אפשר.
נתן: בשלב כלשהו, הזעיקו לי, ביקשתי שיביאו איזה אחראי, הביאו את אחראי התחנה המקומית בצרפת, מטעם אל על, וזה התחיל להתווכח אתי.
נתן: הוא שאל אותי – למה אתם לא מסודרים, למה אין אמבולנס.
נתן: אמרתי – הזמנו אמבולנס, בית-החולים עשה טעות, זה לא העניין.
נתן: אל תכעס עלי, אתה כועס עלי, מה התינוק אשם?
נתן: הוא חייב את המכשור הזה, תביאו חשמל, תביאו טכנאי.
אורי מקלב: זו היתה שאלת חיים ממש.
נתן: שאלה של חיים ומוות ממש.
נתן: הוא לא יכל לחיות בלי התרופה הזאת.
אורי מקלב: והוא בא אליך בטענות.
נתן: הוא בא אלי בטענות.
נתן: באיזה שהוא שלב הוא גם אמר לי, כשהמשכתי להתווכח אתו, הוא אפילו אמר לי – למה אתם מקשים עלי?
נתן: למה אתם מקשים עלי על הבוקר?
נתן: כמה פעמים בזמן הזה הוא גם ביקש ממני לרדת מהמטוס, לפנות את המטוס כי אנחנו מפריעים.
אורי מקלב: מה זאת אומרת לפנות את המטוס?
נתן: לפנות את המטוס, לרדת מהמטוס.
נתן: הכל בסדר, הכל בסדר.
אורי מקלב: הוא ביקש ממך לרדת, להוריד?
נתן: הוא ביקש ממני לרדת.
נתן: הוא אומר – יש פה רופא, הכל יהיה בסדר.
נתן: תרד מהמטוס בינתיים.
אורי מקלב: ומה הרופא?
אורי מקלב: הרופא אמר שזה אפשרי?
נתן: הרופא היה עסוק, הוא אמר שאני מטפל בעניינים האלה, הוא עסוק מול התינוק, הוא חייב להשגיח על התינוק.
אורי מקלב: וזה הכל נעשה בתוך המטוס?
אורי מקלב: איפה הדין ודברים שלך?
נתן: זה במטוס, במושב האחורי, הכי אחורי בסוף המטוס.
נתן: גם אני חייב להגיד שלא היתה שם שום פרטיות, אנשים עברו ויצאו.
נתן: אני לא יודע מה אפשר לעשות בעניין, מה שלא היה אפשר לעשות בעניין.
אורי מקלב: לא, הוויכוח, לא צריך להיות ויכוח, אז לא צריך פרטיות.
נתן: אני מדבר על משך כל הטיסה.
נתן: אבל כשהגענו לשלב הזה, הוא פשוט התווכח אתנו.
נתן: לקצר דבר ארוך, היה לא פחות ולא יותר, שעה של עיכובים.
נתן: שעה, שבמהלכה הבטריות נגמרו, והיה צריך, הייתי צריך לתת כן ידנית את התרופה הזאת.
נתן: הכינו את זה כמה דקות לפני זה, הכינו את זה במזרק קטן, התכוונתי להביא את המזרק הקטן, יש לי אותו, אבל אמרו לי שזה בעיה ביטחונית, מזרק קטן של כמה מיליליטר, אבל שוב, אתה צריך לראות את הפסים של מיליליטר, מיליליטר, ולתת חלק אחד מ- 20 בכזה מיליליטר ידנית, זה לא, זה כמעט ולא מעשי.
נתן: ובאמת הרופא סיפר אחר-כך, כשהיינו כבר בדרך לשדה התעופה, התינוק כן שרד את הדבר הזה, אבל הוא אמר שבאיזה שהוא שלב באמת הוא נתן ידנית, והדופק של התינוק באמת מאוד ירד, זה כמעט גמר אותו שם.
אורי מקלב: לפי דעתי, זה צריך לעבור למישור הפלילי.
אורי מקלב: הסיפור הזה צריך לעבור למישור הפלילי, זה לא שאלה רק צרכנית עכשיו או לא צרכנית.
אורי מקלב: לפי דעתי זה צריך לעבור למישור.
נתן: ההרגשה שלי גם כן פלילית, אני לא בטוח מה החוק בארץ אומר.
נתן: אני הבנתי שאם כמעט הורגים מישהו זה לא אומר הרבה בארץ, צריך להרוג מישהו בפועל.
נתן: זה מה שעורך-דין אמר לי.
נתן: כשיהרגו מישהו בפועל, אז זה יהיה "יותר טוב".
נתן: אבל היינו בצרפת והיינו צריכים יותר לדאוג לחיי התינוק, זה היה הדבר הראשוני שהיה.
נתן: כן היה לנו את הראש לקחת את השמות של האנשים.
אורי מקלב: חזור היה יותר קל?
נתן: חזור התינוק כבר לא היה חי.
אורי מקלב: אנחנו באבלך.
אורי מקלב: מצטערים בצערך.
נתן: נגיע תכף שגם הנסיבות שם לא היו ברורות.
נתן: בכל מקרה, ביקשתי מהאחראי שיזמין אמבולנס, הוא סירב להזמין אמבולנס.
נתן: נציגי אל על הסבירו לי אחר-כך שצריכים לדבר עם הבן-אדם, לדעת איך להתייחס, איך לדבר עם האנשים.
נתן: אמרתי – אין פה עניין של שפת גוף, לא זה דבר מובן.
נתן: אמרו שצריך לראות שפת גוף, זה לא עניין לשפת גוף.
נתן: הוא אמר – לא, אי-אפשר, אי-אפשר, ככה הוא אמר – אי-אפשר.
נתן: אמרתי – תגיד לי שאין פה אמבולנסים בשדה התעופה?
נתן: הוא אמר – לא, אי-אפשר להזמין אמבולנס.
נתן: ביקשתי גם שהקרבניט יבוא, הזעקתי את כל מי שיכולתי, אף אחד לא דיבר, אני חייב להגיד גם כל הזמן הזה, כולם אמרו לי שייראו מה אפשר לעשות.
נתן: אחרי כ- 20 דקות, הלכתי לקדמת המטוס לחפש את הקברניט, אמרתי – מה הוא עושה?
נתן: הוא מדבר עם תל-אביב.
נתן: אמרתי – שלא ידבר עם תל-אביב, שידבר עם שארל דה-גול, שיביאו אמבולנס.
נתן: בינתיים דיברנו גם כן אנחנו בעצמנו, לא קיבלנו שום עזרה כמובן מאל על, יצרנו קשר בעצמנו עם בית-החולים שהם ישלחו את האמבולנס שלהם.
נתן: לא היה לי ברור במשך כל הזמן הזה מה אל על כן יעשו או לא יעשו, רק אמרו לי כל הזמן – העניין בבדיקה, העניין בבדיקה.
נתן: ביקשתי שיביאו טכנאי, הביאו טכנאי שרק ידע לסדר את הכיסאות, הוא לא יכל לסדר את החשמל.
נתן: באותו זמן כבר התחילו לנקות את המטוס עם שואבי אבק, אז יש שם חשמל, כמה מטרים משם, יש חוטים ארוכים.
נתן: אמרתי – תביאו חוט מאריך, לא, אי-אפשר להביא חוט מאריך, אומר לי האחראי, אי-אפשר.
נתן: אמרתי לו, אין, אין, אי-אפשר.
נתן: אמרתי לו – אתה לא תגיד לי שבכל שדה התעופה הזה אין?
נתן: לא, אי-אפשר.
נתן: באיזה שהוא שלב הוא השתכנע, הוא אמר – מה יקרה אם אין?
נתן: אמרתי – קודם תחפש שיש, ואחר כך נראה מה יקרה אם אין.
נתן: אשתי כבר באותו זמן, היא שאלה אותי – הוא הולך פה להיגמר?
נתן: זה, ככה, הבאנו אותו עד לפה ופה הוא הולך למות?
נתן: כל הזמן אמרתי – לא לא לא, זה בסדר, יביאו חשמל עוד בזמן, ואז כשנגמר החשמל, אמרתי – לא יודע, יכול להיות שכן.
נתן: אחד מאנשי הצוות בכלל, הוא כן היה זה שניסה להרגיע אותי, אז איך הוא הרגיע אותי?
נתן: כששאלתי אותו – הזמינו אמבולנס או לא הזמינו אמבולנס?
נתן: הוא אמר – אל תדאג, הכל יהיה מסודר.
נתן: אמרתי – הזמינו או לא הזמינו?
נתן: כנראה שכן, אני מניח שכן, יכול להיות שכן.
נתן: אבל אל תדאג, אני מבין אותך מאה אחוז, אני רוצה קודם כל להבין אותך, יש לי גם ילד חולה בבית, אני יודע מה זה.
נתן: אמרתי לו – אל תספר לי סיפורים, תזמין אמבולנס.
אורי מקלב: אני רק עובר, אני מנסה להיכנס לראש שלך מה עברת ומה, באיזה רגעים של מתח ומה אדם רואה את התינוק שלו, אני פשוט, זה.
נתן: אני חייב להגיד, התחלתי עם דיבורים, ועברתי לבקשות, ולהתחנן, כשזה לא עזר עברתי לצעקות, זה אולי עזר קצת.
נתן: הרופא גם כן אמר לי – אל תחשוב בכלל לרדת מהמטוס, כי הדבר היחיד שמחזיק את אל על כאן, שאם הם לא יעזרו לנו, שאתה מחזיק להם פה את המטוס והם רוצים להתקדם הלאה.
אורי מקלב: השואב אבק.
אורי מקלב: טוב שהם לא שאבו אותו.
נתן: לאחר כשעה, לאחר כשעה, באיזה שהוא שלב, אחרי בערך 3/4 שעה, 50 דקות, הגיע האמבולנס, משדה התעופה, כמובן לא תקשרו להם בכלל מה שצריך, כי אנחנו באמת הסברו לצוות אל על שרופא יש כאן, אחות יש כאן, אנחנו לא צריכים צוות רופאים, הם מבינים יותר טוב מה התינוק צריך, מה שצריך זה מכשיר חשמל כזה, פומפה כזו, שמספקת תרופות, זה דבר לא נדיר ואם אמבולנס אחד אין לו אותו, אולי אמבולנס שני יש אותו, שהם יעבירו לצוות האמבולנס מה אנחנו צריכים שיביאו את זה.
נתן: כמובן הם לא תקשרו ולא כלום, הגיע צוות האמבולנס, לא ידעו בכלל מה שצריך, היו צריכים להסביר להם, לא היה מי שיתרגם בין הרופא שלנו, שדובר אנגלית ועברית, וצוות האמבולנס שידעו רק צרפתית.
נתן: הצוות של אל על, מי שכן דיבר שם צרפתית, לא עזר עם זה.
נתן: למזלי, הבאנו לשם את אחותי שהיא כן דוברת צרפתית והיא עשתה את כל התרגומים.
נתן: וכמובן, לא היה להם את מה שצריך, הם היו צריכים ללכת לברר.
נתן: הם שאלו את השאלה שאנחנו גם כן שאלנו – אז תביאו חוט מאריך, יש פה חשמל.
נתן: אחרי עוד עשר דקות, רבע שעה, זה כבר היה כמעט שעה אחרי הנחיתה, רץ איש צרפתי עם החוט מאריך.
נתן: אני לא יודע עד היום הזה מי הביא, מי אמר לו להביא אותו.
נתן: כשרצו לחבר אותו למכשיר, הם שמו לב שאין להם את המתאם, שזה לא מתאם.
אורי מקלב: אירופאי לישראלי.
נתן: אל על הביאה מתאם שלא התאים, אני הבאתי מתאם מתיק היד שלי, שכן התאים, ובדיוק באותו רגע הגיע האמבולנס של בית-החולים, עם הציוד שלהם, וכבר לא היה צריך.
אורי מקלב: באיזה מצב התינוק הגיע לבית-החולים?
נתן: הוא כנראה אחר-כך נהיה סטבילי, הוא היה סטבילי כשהוא הגיע, כמובן רצו להעביר אותו כמה שיותר מהר, לא ניתן היה לעשות את ההעברה בצורה מסודרת, להעביר את הפרטים, גם לא כולם יודעים, הצוות הרפואי שלנו היתה אמורה להגיע וגם במקרה הזה, הגיע מהבית-חולים, היה מאוד בלגאן בהעברה, הוחלט שמי שהכי קריטי שייסע עם התינוק מאתנו, זה האחות המלווה, ופה עדיין היה עיכוב מסוים, כי היא היתה צריכה לעבור ביקורת דרכונים.
נתן: אז ביקשתי מהאחראי באל על ביקשתי לפחות את זה תעשה לי, תארגן את הביקורת שלה, כי האמבולנס לא יוכל לעבור ביקורת דרכונים אתה, היא צריכה שיבוא איש משטרה ויעשה לה את זה כאן.
נתן: אז הצרפתים אמרו לנו – כן אפשר.
נתן: שיביא את זה לכאן.
נתן: בסוף באמת הגיע איש המשטרה ועשה את זה באמת במטוס.
נתן: אני גם לא יודע מי הביא אותו.
נתן: אני חייב להגיד, לאורך כל הזמן, ההתייחסות היתה פשוט, לא יכולתי להבין את זה, לא יכולתי להאמין שקורה כזה דבר.
נתן: אני, המשפחה, זה היה פשוט לא יאומן כי יסופר.
נתן: אני הייתי מצפה כמה דברים גם שההיערכות שלהם תהיה יותר טובה, גם מראש שיהיה להם את ההכנות שצריכים, את מה שצריך.
נתן: גם שיהיה למי שיכול לטפל במקרה חירום, וגם שיהיה נוהל מסוים, צריך אמבולנס.
נתן: צריך מישהו, שידעו לטפל בעניין.
אורי מקלב: זו שערורייה.
אורי מקלב: אני לא חשבתי שאני אתגלגל לסיפור של שערורייה.
אורי מקלב: מה שאתה מספר פה, כשאמרה לי מנהלת הוועדה שיש סיפור עם מישהו עם אל על, לא חשבתי שזה מה שאני אשמע פה.
אורי מקלב: אנחנו דנים כאן בנהלים, בקשיים, באטימות, בחוסר רצון, חשיבה כספית ועוד ועוד דברים כאלה, אבל זה שערורייה.
נתן: שכל אלה גם היו פה.
אורי מקלב: זה כולל, אבל זה נבלע בתוך זה.
אורי מקלב: זה מה שנקרא, זה נבלע, זו שערורייה.
אורי מקלב: הם סיכנו, אני חושב שזה פלילי, זה היה כאן, למה הדבר דומה, שמישהו, גרמו לתינוק שהוא היה בסכנת חיים ונכנס לתוך סכנת חיים, כל ההתנהלות שם זה התנהלות אחרת לגמרי, זה לא התנהלות שאנחנו מדברים כאן עכשיו על קשיים בירוקראטיים כאלו ואחרים.
אורי מקלב: זה רמה אחרת של דברים.
אורי מקלב: זה בדיקה אחרת, זה סגנון טיפול אחר.
אורי מקלב: אני לא חושב שזה במסגרת שאנחנו בכלל דנים פה.
אורי מקלב: ואתה לא עושה רושם של בחור או אדם שההתנהלות שלו מכבידה מול אנשים, שאתה אלים או יש לך קושי בתקשורת.
אורי מקלב: אדם אינטליגנט, אדם שנמצא במצב כזה כשהתינוק שלו, אחרי כל המאמצים, שבוע אחרי לידה, יולדת אחרי לידה, כל התהליך עד הטיסה, בתוך הטיסה, והסוף הזה, הסוף הזה, זה פשוט דבר שלא ייאמן.
אורי מקלב: זה צריך להיות כאן ברמה אחרת של טיפול.
אורי מקלב: אנחנו נחשוב.
נתן: אז אני חייב להגיד.
נתן: יש שתי נקודות נוספות שאני רוצה להתייחס, רק למה שקרה בסופו של דבר, שזה לא היה ברור.
נתן: הוא הגיע בסופו של דבר סטבילי לבית-החולים, אבל אחרי שהוא קיבל את הזעזוע הזה, כמו שאמרנו, אני יודע שהתרופה הזאת, הוא צריך מינון קטן, זה תרופה מסוכנת מאוד, הוא כן קיבל איזה שהוא זעזוע, אחר-כך הגיע, הוא נהיה במצב סטבילי.
נתן: הניתוח עבר בהצלחה, והיתה הידרדרות אחרי הניתוח, שלא מוסברת.
נתן: כמובן, אחרי ניתוח מורכב כזה יכולים לקרות דברים כאלה, אבל הרופא לא הבין למה זה קרה.
נתן: בסופו של דבר.
נתן: אז יש פה, נשארנו עם סימן שאלה.
נתן: זה נקודה אחת.
נתן: נקודה שנייה, זה כן ההידברות שהיתה ביני לאל על אחרי הסיפור הזה, כשלי זה נראה שההתייחסות כן היתה לוקה בחסר עדיין, אני לפני שהגעתי לכאן, לפני שרציתי ללכת לתקשורת, כן לנער אותם כמו שאומרים, רציתי לדבר אתם, לראות אם יש, אם הם סידרו את העניינים.
נתן: אז כשחזרתי לארץ, פנו אלי כבר כשהייתי שם, שמעו שהיה איזה שהוא אירוע, רצו לדבר אתי, כמובן לא יכולתי לדבר אתם, הייתי בחדר טיפול נמרץ, כשחזרתי לארץ דיברתי אתם.
אורי מקלב: אחרי כמה זמן חזרת?
נתן: חזרתי שבוע אחר-כך לארץ.
אורי מקלב: והילד נפטר-?
נתן: הוא נפטר אחרי כמה ימים.
נתן: בסוף השבוע, זה היה יום ראשון, הוא נפטר ביום חמישי.
נתן: אז ביום שני אחר-כך חזרתי לארץ.
נתן: אז דיברתי עם אל על ואמרתי להם את כל הפרטים.
נתן: הם אמרו שלא ידעו את כל הפרטים.
נתן: התפלאתי מאוד שאנשי אל על לא העבירו לעצמם את המידע מה שקרה שם בדיוק.
נתן: אמרו לי שכל הזמן יש פרטים, אנחנו נצטרך לחקור את זה, נבדוק את זה.
נתן: עברו כמה ימים, עוד יום, עוד יום, שבוע, אני אמרתי להם – אתם צריכים לסדר את העניינים שלכם, שזה לא יחזור.
נתן: את התינוק הבא, אתם תמיתו אותו בתוך המטוס.
נתן: וכן, בודקים את העניין.
נתן: יצרתי עוד פעם קשר עם אל על, אמרתי – עבר כבר הרבה זמן, מה קורה אתכם?
נתן: כן, אנחנו בודקים.
נתן: אמרתי – איך אתם בודקים, שאתם לא פניתם אלי, אישרתם לי את כל הפרטים אפילו.
נתן: אתם יודעים שאתם לא יודעים את כל הפרטים, אז איזה בדיקה אתם עושים, בדיקה עמוקה, עם המנכ"ל ועם כל מה שאתם אומרים שאתם עושים, שעוד לא דיברו אתי?
נתן: אז הסכימו שיבואו לדבר אתי.
אורי מקלב: אתה ביקשת שיבואו לדבר אתך?
נתן: או שאני אספר להם, שאני אפרט להם.
אורי מקלב: מציפים את האבסורד.
נתן: אז אכן באו אלי לעבודה, איפה שאני עובד, הפסקתי לכמה שעות, אני חייב להגיד, מקום העבודה שלי, יותר מאל על, נתנו לי חדר ישיבות לכמה שעות, שאני אדבר אתם.
נתן: ואמרתי להם את כל הפרטים, כל מה שהיה.
נתן: זה היה מובן מתוך השיחה שמי שאחראי מטעם הביטחון, היתה שם מישהי, אני לא זוכר בדיוק מה התפקיד שלה.
אורי מקלב: אני לא יודע מי היה, אבל בטח עורכת-דין היתה.
אורי מקלב: מן הסתם.
מירי אילדיס: אני הייתי, סליחה, ואנחנו לא באנו עם עורך-דין, אנחנו גם לא קיבלנו פנייה, אנחנו הגענו ממש כדי לשמוע אותו כי היה לו עוד דברים להוסיף.
מירי אילדיס: אני חייבת רק לציין.
אורי מקלב: אני אתן לכם לדבר.
אורי מקלב: אני אתן לכם לדבר את כל הזמן.
נתן: גם ראש אגף בטיחות ואיכות היה שם.
נתן: הוא היה אחראי על הבדיקה.
נתן: הייתי מצפה שהוא ידע את הפרטים העיקריים לפחות, כשהוא מגיע לדבר אתי, זה היה נראה שהוא לא יודע את הפרטים, או שהוא לפחות מבולבל, וחלק מהם, עד הסוף, התפלאתי מאוד.
נתן: אחרי זה עבר עוד שבוע, עוד כמה ימים, וסיכמנו שאני, אני אמרתי להם שאני רוצה לדעת באמת את הפרטים, מה יכולים לעשות כדי שדברים כאלה לא יחזרו על עצמם, מה יכולים לשנות.
נתן: אז כמה פעמים כבר אמרו לי שהעניין בבדיקה, אנחנו עושים בדיקות, אנחנו בודקים.
נתן: יכול להיות שזה נכון, יכול להיות שלא, אני בספק.
נתן: אבל עושים את הבדיקות האלה, כמובן אמרו שרוצים קצת להקל עלי, בשביל קצת, קצת למתן או משהו כזה, את הרגשות, אז רצו לפצות אותי בהחזר מסוים, לפחות על הכרטיסים.
אורי מקלב: 400 שקל?
נתן: לפחות את הכרטיסים של האינקובאטור ועל המקומות האלה, שזה יוצא אולי רבע מהעלות של הטיסה, בשבילי, ואני חשבתי שזה מגוחך, מגוחך לגמרי.
נתן: אני לא צריך להגיד שהיינו יודעים רק רבע מהדברים האלה, לא היינו טסים, היינו מנתחים אותו אצל רופא שלא עשה את זה אף פעם בארץ, אם היינו יודעים שאלה הסכנות שהוא יעבור.
נתן: הגעתי לכאן כי בינתיים אני לא משוכנע שאל על באמת בודקת את הנושא כמו שצריך.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שאתה התלבטת אם להגיע לפה ואנחנו קודם כל מעריכים שבאת, ואני חושב שהדבר הזה, למעשה, איך שלא יהיה, גם אם יש תשובות, זה צריך לקבל חשיפה ציבורית.
אורי מקלב: לא טוב, אנחנו מכירים את אל על ואת החברות האלה, בפנים אחרות, הרבה יותר יפות.
אורי מקלב: אבל גם צריך, הדברים האלה נעשו, אני חושב שזו חובתנו האזרחית לעשות את הדברים האלה, להציף את הדברים האלה, כדי שמה שהיה, אנחנו לא יכולים להחזיר, אבל אנחנו מאוד מאוד צריכים, לפי דעתי יש כאן גם היבטים הרבה יותר, גם על מה שהיה, זה לא יכול לעבור ככה.
אורי מקלב: לפי דעתי, זה לא, אנחנו גם לא, אני לא חושב שנוכל להעביר את זה גם אחרי התשובות, אני לא חושב שנוכל להעביר את זה, רק בבדיקה פנימית.
אורי מקלב: לפי דעתי, צריכה להיות כאן בדיקה הרבה יותר מעמיקה של רשויות מוסמכות.
אורי מקלב: אי-אפשר לזה שעשה לבדוק את עצמו, אבל אני אביא את הדברים האלה יותר אחרי התשובות של אל על.
אורי מקלב: קודם כל, אם תרצה להוסיף אחר-כך, אנחנו מאוד מודים ומאוד מעריכים.
אורי מקלב: אנחנו משתתפים בצערך.
אורי מקלב: אנחנו כל פעם יותר ויותר שומעים.
אורי מקלב: חשבנו שזה כבר הסוף, ואנחנו רואים שיש דברים עוד יותר קשים, זו כבר לא שאלה של אי-נעימות וזה רק לא רגשות, שזה דברים יקרים מאוד ואלבומים יקרים ופגיעה כזו או אחרת, אנחנו טוענים כבר, זו כבר שאלה של נפשות, זו כבר שאלה של חיי אדם ממש, שהיו בסכנה ונכנסו לסכנה.
אורי מקלב: זה רמה אחרת.
אורי מקלב: השם נתן, השם לקח.
אורי מקלב: תמצאו את הניחומים.
אורי מקלב: אנחנו נעשה את הכל, כל מה שאנחנו יכולים, כדי לראות, לפתור את הבעיות האלה ואני יודע שהיום אתה בא לא רק בשבילך, אתה בא, קודם כל זה כואב, אבל גם לתרום לכך שהדברים האלה לא יישנו ולא יחזרו.
אורי מקלב: ישראל אבן זהב, אנחנו צריכים קצת לקצר.
אורי מקלב: ממש קצר.
ישראל אבן זהב: אחרי מה ששמעתי פה, הסיפור שלי באמת, לא מעניין.
ישראל אבן זהב: אנחנו יצאנו לטיול למזרח הרחוק בהונג קונג, מאוסטרליה וניו-זילנד.
ישראל אבן זהב: והטיסות לא היו מכורטסות על-ידינו אלא על-ידי חברת נסיעות וחלק מהטיסות, עד הונג-קונג, זה היה עם אל על, הלוך וחזור.
ישראל אבן זהב: מה שקרה לנו, זאת אומרת, טיסת אל על, לפני הטיסה התקשרו.
אורי מקלב: 'קרה לנו' זה למי?
ישראל אבן זהב: לי ולאשתי.
ישראל אבן זהב: אשתי מתניידת בכיסא גלגלים בחו"ל, אני גם נכה בעצמי, ואני עוסק גם בנגישות, בשעות הפנאי, So called, שזה 24 שעות ביממה.
קריאה: בהתנדבות, תציין.
ישראל אבן זהב: בהתנדבות.