GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: תדעו לכם, למשרד יש את התואר המפוקפק הזה של המשרד הכי בירוקראטי, והנושא הזה רק יוסיף לזה.
אורי מקלב: אתם צריכים לדעת שחוץ מהמשימה לקבוע את הדרגות, גם לתת שירות.
אורי מקלב: מה שמפריע לי, ואני חוזר ואומר את זה, הפער שיש בין מה שאתם בשטח פועלים ואיך אתם נראים, ומה שגם מבחן התוצאה, לבין מאיפה אתם מקבלים את היהירות הזאת, אני לא יודע איך להגדיר אותה, לדרוש מאנשים אם אתם לא עומדים בכך.
אורי מקלב: צריך מינימום לדעת גם להתנהג בהרבה יותר הכנעה מול האזרחים ומול הרשתות.
אורי מקלב: אי אפשר מצד אחד לדרוש ולציין בנוקשות ובאופן דרקוני כזה, תיתנו עוד, כמו הדוגמא שדרשתם שלא כחוק, את ההצהרה, שלא כחוק, ואחרי ויכוחים שהיה לי אישית עם המנכ"ל.
אורי מקלב: . זה לא עזר.
אורי מקלב: תשמע, זה לא דרישה שלי, זה דרישה של משלם המיסים, אבל מה לעשות שברוך השם אנחנו עוד פועלים פה, ובסוף ההוא הגיע לתובנה הזאת, ואם לא ברצון, אז הוא לזה בסוף בהכרח, והנה היום אנחנו דורשים.
אורי מקלב: . כל הרשתות קיבלו מכתב, ואני חושב סעיף 4, הייתם צריכים בתחילת הישיבה להתנצל.
אורי מקלב: על סעיף 4 שלחתם לפני כמה ימים, 25 אחוז.
אורי מקלב: איך העזתם לשלוח מכתב כזה?
אורי מקלב: אתם נמצאים בחוסר.
אורי מקלב: לא הצלחתם לקבוע דרגות.
אורי מקלב: 2,000 מתוך 48, ומעיז.
אורי מקלב: . כשאתם שלחתם את זה עוד היה פחות, והתאריך ששלחתם היה פחות מ-2,000, ומתוכם זה חלק 40 אחוז כאלה שנפלטו, ובאים לדרוש.
אורי מקלב: 25 אחוז.
אורי מקלב: הקלות שאתם חושבים שהוא הולך, אני מרגיש שיש פער שאותי מתסכל, בין מה שקורה בשטח לבין הדרישה שלכם.
אורי מקלב: אם יצא מהישיבה הזו והישיבה הקודמת והישיבה הבאה שאנחנו נעשה את זה, יצא איזה שינוי בדבר הזה, והיה זה שכרי.
ציפי חוטובלי: אני באמת מקווה שהדברים האלה יתחילו להראות אותות בשטח.
אורי מקלב: אנחנו לא נרפה בעניין.
ציפי חוטובלי: אנחנו לא נרפה בעניין.
אורי מקלב: תודה רבה לכולכם שהגעתם.
אורי מקלב: אנחנו נדרשנו לאור פניות לא מעטות שהגיעו אלינו לוועדה לפניות הציבור, בנושא נגישות והסדרי תעופה לבעלי מוגבלויות, ואנחנו מדברים גם על בעלי מוגבלויות שהם בכיסא גלגלים, וגם כאלה שהם בעלי מוגבלויות אבל זה מה שנקרא נסתרים, שלא רואים את זה חיצוני, אבל הם בעלי מוגבלויות, מולדות או לא מולדות, אבל מאפיינות בקושי בטיסה.
אורי מקלב: אנחנו מדברים על שני חלקים, קודם כל, המישור הפרקטי, אנחנו נרצה לשמוע את הפונים שייפנו אלינו, במה הם נתקלים כשהם, בכל המהלך לפני הטיסה ובטיסה עצמה, ולאחר הטיסה, ואנחנו גם נרצה לשמוע גם במסגרת תקנון, מה מחייב התקנון, מי ממונה, מי אחראי גם על היישום וגם על הפיקוח.
אורי מקלב: מה שבכל אופן מאפיין, אני יכול להגיד ממה שהביא אותנו לקיים את הוועדה המיוחדת הזו ואני אומר את זה בצער רב, שבעלי המוגבלויות הם בעצם לקוחות לא מועדפים בלשון המעטה בחברות התעופה והם מהווים איזה נטל.
אורי מקלב: זה מתחיל ביחס, ממשיך בשירות, ולאחר מכן, גם בדין ודברים שנעשה בין הלקוח לבין חברות התעופה.
אורי מקלב: אנשים לא יודעים לאן להתלונן, לאיפה מתלוננים ומי האחראי.
אורי מקלב: אפילו אנחנו לא ידענו בדיוק את התקנות, מי אחראי על התקנות, מי מפקח על התקנות.
אורי מקלב: זה נכון שיש מלחמה  על כל סנטימטר במטוס, הוא שווה כסף, ויש מלחמה על כל סנטימטר במטוס ומי שיוצא נפגע בסופו של דבר, אלו בעלי המוגבלויות ומה שצף כאן במיוחד, כשכבר יש, כבר קיים, ויש מקומות שהם מיוחדים, נניח, הכיסאות הראשונים לאחר המחיצה, כך קוראים לזה, לאחר המחיצה במטוס, שזה מיועד לכתחילה להורים עם תינוקות, כהגיעו אנשים עם מוגבלות וביקשו לשבת במקום הזה, לא בגללם, אלא בגלל השכנים שלהם בטיסה, באי-הנעימות שהם גורמים לנוסעים מסביב, ותכף אנחנו נתחיל עם הסיפור הראשון שהגיע אלינו ולאחר מכן נתאר עוד מקרים, היתה באמת התעקשות וחוסר היענות שאינם מובנים, להיענות לבקשה.
אורי מקלב: אנחנו גם נרצה, נבקש לשמוע, האם הארגונים הצרכניים, אם יש לכם עוד פניות ויש כאן עוד נושא אחד שדיברנו, הדרישה למסמכים רפואיים מהנכים עצמם והדבר הזה אף הוא, גורם לאי-נעימות.
אורי מקלב: יש כאן כניסה לפרטיות של אנשים, לא תמיד ברור למה מבקשים את המסמכים הרפואיים.
אורי מקלב: אנחנו נתחיל.
שלומית אבינח: יש ארבעה פונים, הנאו, שרון, נתן ומר אבן זהב.
שלומית אבינח: בבקשה, מר הנאו.
יצחק הנאו: בוקר טוב.
יצחק הנאו: קודם כל, תודה ליושב-ראש הוועדה ולצוות על ההיענות להעלות את הנושא לסדר היום.
יצחק הנאו: נאמר כאן על-ידי יושב-ראש הוועדה, שנכים לא מגיעים למצב של לקוחות מועדפים.
יצחק הנאו: הלוואי שהיינו במצב הזה.
אורי מקלב: אמרתי בלשון המעטה.
יצחק הנאו: כן.
יצחק הנאו: אנחנו מדברים על שוויון, שזה גם לשון החוק, אם אני לא טועה ואני חושב שהדרישה הלגיטימית היא לשוויון וקשה לי להאמין שמישהו מערער על זה.
יצחק הנאו: אני לא אלאה בסיפור ארוך, מלא בפרטים, כי אני חושב שלכל אורך הסיפור, לפחות זה שאני חוויתי.
שלומית אבינח: הועברה לרוב המוזמנים.
יצחק הנאו: זה פנייה שמתומצתת מאוד, היא לא משקפת את כל הפרטים.
יצחק הנאו: סיפור מאוד קצר ואחרי זה מספר נקודות.
יצחק הנאו: לפני שמונה שנים או תשע שנים, כשאין ספק שנושא הנגישות עוד לא היה מפותח כמו שהוא היום, הייתי בפריז והייתי צריך לנסוע לעיר ליון, שזו נסיעה של כמה שעות טובות ולצורך זה לקחתי את הרכבת המהירה.
יצחק הנאו: שוב, תקופה שהנגישות לא היתה.
אורי מקלב: אתה, עם הילד הנכה שלך.
יצחק הנאו: אני עם ילד נכה, על כיסא גלגלים, לא הילד הנוכחי, אני מדבר על ילד שכבר נפטר לפני מספר שנים.
אורי מקלב: אתה אבא לשני ילדים.
יצחק הנאו: ילד אחד נכה על כיסא גלגלים שנפטר וילד נוכחי, שהוא לא על כיסא גלגלים, הוא לא עם נכות פיסית, אני 	תכף אפרט למה זה משנה.
יצחק הנאו: רכשנו כרטיסים רגילים לרכבת, נסיעה לא קצרה, נסיעה של מספר שעות, שוב, ברכבת המהירה.
אורי מקלב: לצרכים רפואיים נסעתם לצרפת?
יצחק הנאו: בהחלט, לפגוש רופאה גדולה.
יצחק הנאו: וככה אני טס מדי חצי שנה לצרכים רפואיים עם ילד נכה.
יצחק הנאו: רכשנו כרטיסים רגילים לרכבת, שוב, עם כיסא גלגלים.
יצחק הנאו: בתוך הטרמינל של הרכבת הסתדרנו, מעלית פה, מעלית שם, הכל היה מאורגן.
יצחק הנאו: כאשר הגענו לרכבת וחשבנו לעלות לרכבת, כמו כל אחד רגיל, ולהוציא את הילד מהכיסא ולהושיב אותו במושב רגיל, ניגש אלינו אדם רשמי, ואמר לנו – אתם לא עולים פה, אתם באים לקרון מיוחד ולא ידענו שיש קרון מיוחד, לא יידעו אותנו.
יצחק הנאו: הוביל אותנו לקרון מיוחד שכמובן מהטרמינל לרכבת עצמה היתה נגישות מלאה, מדובר ברכבת בשתי קומות, בתוך הרכבת היתה מעלית, לקומה השנייה, עם הכיסא נכנסנו למעלית, עלינו לקומה השנייה, סמוך ממש למעלית, היה מושב מיוחד עם שתי אופציות – אופציה אחת להישאר על הכיסא גלגלים, אופציה שנייה, לעבור מהכיסא גלגלים למושב מאוד נוח, כאשר אם עוברים, אז יש מקום לכיסא לאחסן אותו בינתיים, מקום מרווח.
יצחק הנאו: כל זה אני מדגיש, בגלל שאין צורך לעבור בין הספסלים, ממש צמוד למעלית.
יצחק הנאו: כאשר ליד הנכה יש מקום מיוחד למלווה שלו, וההפתעה הכי גדולה היתה שהוא ביקש ממני את הכרטיס ששילמנו על הנכה והוא חזר עם הכסף, היות והנכה לא אמור לשלם.
יצחק הנאו: אני מדבר, לפני שמונה שנים, אני חושב שיש כאן חשיבה איך נותנים שירות לנכה, באופן הכי טבעי.
יצחק הנאו: אני אדגיש מספר נקודות שאני נתקלתי בהן לאחרונה.
יצחק הנאו: גם כאשר מדגישים לסוכן הנסיעות שמדובר בנכה, אז זה מתבטא פחות או יותר ב-האם אתה צריך אל עלית או לא, אני מדבר על אל על לדוגמה, האם אתה צריך את אותו מנוף לעלות למטוס עצמו, בשביל לא לעלות במדרגות, כמובן שאם אתה צריך, אז אתה מקבל כיסא גלגלים בתחילת הדרך, כבר כאשר אתה מוסר את המזוודות ואפילו ליווי אם צריך.
יצחק הנאו: אבל, מלווים אותך ובסופו של דבר מעלים אותך עם האל עלית.
יצחק הנאו: אי-אפשר להתעלם שנכה זה לא רק נכה פיסית, יש הרבה מאוד נכים שהם לא נכים פיסית על כיסא גלגלים ויש להם צרכים לא פחותים.
יצחק הנאו: כאשר נכה, שהוא לא נכה פיסית, הוא יכול להיות אדם לא רגוע, הוא יכול להיות חירש, הוא יכול להיות אדם שלא מתקשר, הוא יכול להיות הרבה מאוד מצבים, יש לו גם את הצרכים שלו.
יצחק הנאו: אם אני ניגש לדלפקים מיוחדים בצ'ק-אין למסור את המזוודות, יש דלפקים מיוחדים בנתב"ג לנכים, ניגשתי, הצגתי אפילו תעודת נכה של ביטוח לאומי, אולי זה אומר משהו על הצורך במסמכים, אני חושב שאפשר להציג תעודה שמקבלים, כל נכה מקבל מהמוסד לביטוח לאומי, מקבלים שם יחס מצוין, אין שום בעיה.
יצחק הנאו: במקרה הספציפי שלי נרשם במחשב שמדובר בנכה ולכן מבקשים לשבת במקום מועדף.
יצחק הנאו: מה זה מקום מועדף?
יצחק הנאו: לצורך העניין, אנחנו חשבנו שאותה שורה שנותנים לאימהות עם תינוקות, היות ופעם אחת לפניה לא יושב אף אחד, במקרה שלי, הבן שלי נותן בעיטות, הוא לא רגוע.
יצחק הנאו: הוא בן תשע, הוא לא מתקשר, חולה במחלה קשה ולכן הוא נוסע לחו"ל.
שלומית אבינח: יצחק, צריך להגיד שזה נסיעות לצרכים רפואיים.
יצחק הנאו: אני מדבר על טיסות רפואיות, לא מדובר פה על איזה שהוא פינוק, או טיסות לחופש בפירוש לא.
אורי מקלב: גם מותר לו לנסוע לטיול ומותר לנסוע גם לבקר קרוב משפחה.
שלומית אבינח: אבל פה זה צורך רפואי.
יצחק הנאו: אני לוקח את זה כדוגמה, אין ספק.
אורי מקלב: זה יותר מעצים את הנקודה.
אורי מקלב: הוא נוסע לא לתענוג, הוא אומר – אני חייב לנסוע, הרופאה אולי היחידה בעולם שמטפלת במקרים האלה ואני מכיר את זה בנושא הראשון שישבנו אצלו, הוועדה דנה בנושא של ביטוח לאומי, אני מכיר את המקרה הזה.
יצחק הנאו: בכל אופן, גם כאשר נאמר בדלפק למטה שמבוקש לשבת באותה שורה של אימהות, אפילו אם אין אימהות, אני שם בסימן שאלה האם דווקא זה חייב להיות לאימהות, ואם אין אימהות, אז שמים נכה או שמלכתחילה היה צריך שבטיסות יהיו מקומות לנכים, זו דעתי.
יצחק הנאו: אז זה נרשם.
אורי מקלב: אתה רוצה לטעון שיש לכם עדיפות?
יצחק הנאו: אני לא טוען שיש עדיפות, אני טוען שיש לנו לפחות שוויון זכויות כמו תינוקות.
אורי מקלב: אני מניח, בלי שאני יודע או מתמצא, בעיני, לפי חוק התעופה, ילד קטן, תינוק, לא יכול להיות, הוא צריך בזמן ההמראה במיוחד, צריך להיות או אחרי זה, צריך לשבת ולכן זה יותר.
יצחק הנאו: בזמן ההמראה התינוק נמצא בידיים.
יצחק הנאו: זאת אומרת שזה נוחות של הטיסה במשך כל שאר הטיסה וגם אני השתמשתי בשירות הזה ואני חושב שהוא נוח ונכון.
יצחק הנאו: אני לא יודע אם הנכה, שיש לו מוגבלויות כל זמן הטיסה ולא רק בנחיתה ובהמראה, אם לא צריך לקבל מלכתחילה מקום מהסוג הזה.
יצחק הנאו: אני לא אומר על חשבון התינוקות.
יצחק הנאו: כל אחד עם הצרכים שלו.
אורי מקלב: וביקשו ממך כסף על זה?
אורי מקלב: אם היית מזמין מראש.
יצחק הנאו: מה שנאמר לי בצורה ברורה על-ידי הסוכן מלכתחילה, שהמקומות האלה שמורים עד שלושה ימים לפני הטיסה לתינוקות, בטרמינל אני אוכל לבקש שוב, זה מצוין במחשב.
יצחק הנאו: כאשר הגעתי לטרמינל נאמר לי שעדיין לא יכולים לתת לי תשובה על זה וזה נרשם במחשב ומועבר לצוות באוויר.
יצחק הנאו: בצוות האוויר לא קיבלו את ההוראה שהיתה למטה, היא לא הועברה.
יצחק הנאו: כאשר ביקשתי בכל אופן לשבת שם, לא נעניתי.
יצחק הנאו: כאשר השורה הזאת היתה ריקה, כל הטיסה, ראש הצוות ביקש ממני תשלום של 39 דולר, עבור המקום הזה כי הוא נקרא מקום מועדף.
יצחק הנאו: דרך אגב, אני חושב שזה דבר די חדש שמבקשים שם כסף.
אורי מקלב: על כל מקום, 39 דולר?
יצחק הנאו: על כל מקום.
יצחק הנאו: הוא דיבר על כסף, אפילו לא נכנסו לפירוט אם זה על כל מקום או לא על כל מקום.
יצחק הנאו: ובסופו של דבר, השורה הזו גם נשארה ריקה, למעט אדם אחד ששילם במקום וקיבל את המקום הזה.
יצחק הנאו: נכון שפתרו לי את הבעיה באופן מוגבל על-ידי כך שהזיזו אדם אחד שישב לפני הנכה וככה לפחות מי שישב לפניו לא סבל מבעיטות כל הטיסה.
יצחק הנאו: אבל צריך גם להבין, כאשר יש לך ספסל לפניך, אז מדובר על מקום מוגבל, באופן טבעי.
יצחק הנאו: כאשר מדובר על אותה שורה של תינוקות, אז יש שם יותר מקום.
יצחק הנאו: לנכים שזזים, לנכים שלפעמים יש להם גם חוסר סבלנות, מהמחלה שלהם, מכל מגבלה אחרת, זה משמעותי מאוד.
יצחק הנאו: אני חושב שזה מבליט כאן חוסר מודעות, חוסר חשיבה.
יצחק הנאו: אני גם לא יודע אם לאל על יש יועץ נגישות, שמעתי כאן שלאחת מהחברות יש יועץ נגישות.
יצחק הנאו: בוודאי שהדברים האלה לא מוטמעים ואני חושב שגם הצוות באוויר לא היה ער ולא היה רגיש.
יצחק הנאו: אני חושב שזה נעשה בעוד כמה צורות לא יפות בדרך, כמו למשל אותו ראש צוות שבא להגיד לי שהוא סידר לי את כל הבעיות, למרות שהוא הזיז אדם אחד, השניים האחרים היו ריקים, אז עם כל הכבוד, הוא לא הזיז את כולם, הוא לא עשה מאמץ מאוד מאוד גדול.
יצחק הנאו: גם כאשר פניתי לאל על ואני מתמקד באל על כי הסיפור שלי היה מול אל על, אז קיבלתי מענה, אולי מאוד יפה, שמבינים את המצב המיוחד, אני לא חושב שצריך להגיע למצב מיוחד כדי להגיע לדרישות האלו.
יצחק הנאו: אז לשנה הקרובה, ומה יהיה אחרי השנה הקרובה, אני אתקשר ללשכת מנכ"ל אל על ויפתרו לי את הבעיות.
יצחק הנאו: זה רצון מאוד יפה, אבל אני חושב שזה מוגזם לכל הדעות.
יצחק הנאו: אין שום צורך שנכה יפנה ללשכת מנכ"ל אל על, בשביל לקבל פתרונות לבעיות שלו.
יצחק הנאו: זה אולי רצון טוב, אבל זה לא פיתרון, לחלוטין לא פיתרון.
יצחק הנאו: גם כתבו לי שהוא לא ישלם עבור, לא ברור אם עבור הטיסה בכלל או עבור אותו מקום, ומעבר לזה, כאשר תינוק נרשם לאותו מקום, הוא מקבל את זה וההורים שלו יושבים לידו בין אם זה בן זוג אחד, בין אם זה שני בני הזוג, הם לא משלמים עבור המקום המועדף.
יצחק הנאו: נכה, מטבע הדברים, ממש לא חייב להיות שנוסע לבד, נוסע עם הורה אחד, נוסע עם שני הורים, נוסע עם מלווה, אז גם בתשובה של אל על, המאוד יפה, שהנכה לא ישלם עבור זה, ומה עם המלווה?
יצחק הנאו: על זה לא קיבלתי תשובה.
יצחק הנאו: אני יכול לפרט עוד הרבה מאוד נקודות ואני לא חושב שזה המקום ואני לא באתי להתלונן.
יצחק הנאו: אני חושב שזה מראה על חוסר חשיבה, על חוסר, לדעתי, יש כאן את נציגות החוק, לדעתי, חוסר עמידה בדרישות החוק של שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות ושוב, לא ביקשתי יחס מועדף, ביקשתי שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
יצחק הנאו: אני חושב שזה א-ב של דרישות.
אורי מקלב: קודם כל, אנחנו מאוד מעריכים ואפילו מעריצים אנשים כמוך ועוד אנשים שהיו פה, אני אומר בתחילת דבריי, שהם הורים לילדים מוגבלים, אנחנו יודעים עם מה אתם צריכים להתמודד בחיי היום-יום, את הקשיים שיש לכם, וההוצאות ואתם עדיין נמצאים פה ובאים לפה ומפסידים ימי עבודה, כדי גם לעזור לאחרים, לא רק לעצמכם, אתם מבחינת עצמכם, יכול להיות שהייתם יכולים להסתדר אבל אתה רואה כאן את השליחות הציבורית כאבא לנכה, עדיין להימצא עם הציבור ולהעלות ולהציף בעיות שאתם מתמודדים איתן ואנחנו כאן כדי לנסות לעזור לכם.
שרון מידן: אני הרבה פעמים טסתי לחו"ל, כמעט מדי שנה אבל הטיסה האחרונה, בקיץ האחרון, היתה בשבילי ההתחלה מרגשת ולאחר מכן הסתיימה בטראומה.
שרון מידן: אני אספר לכם בקיצור.
שרון מידן: אני טסתי לבלגיה, לטיול וגם לטיול שורשים מאחר ונולדתי שם.
שרון מידן: טסתי לראות את המשפחה, לראות את הקבר של האבא.
שרון מידן: טיול שורשים.
שרון מידן: הגעתי לבלגיה, טיילתי, פגשתי את המשפחה שלא ראיתי אותם עידנים.
שרון מידן: אפילו התקשורת אתם היתה קשה, הם לא יודעים עברית, הם לא יודעים שפת סימנים, גם אני לא יודע טוב אנגלית, ברמה של שפת אם, אבל הצלחנו להתחבר ולהשתלב.
שרון מידן: בסוף הביקור, קיבלתי איזה שהיא מזכרת שהיא בעצם נכס, אלבום של אבא שלי, ושל הסבא, בגיל מאוד צעיר שלהם וצמיד זהב.
שרון מידן: אני קיבלתי את זה, אני התרגשתי עד עמקי נשמתי, קיבלתי איזה שהוא בשמים ומתנות נוספות ובאמת הגעתי לשדה התעופה.
שרון מידן: הדודה רצתה ללוות אותי, באמת בדלפק בידוק, הדודה שהיתה מודעת באופן טבעי לנכס, לנכס שהיה לנו, בכלל, לזה שאני בעצם גם אדם חירש, ניסתה מאוד מאוד לעזור לי ולתמוך בי ואני אמרתי לה – תני לי, תאפשרי לי.
שרון מידן: תני לי להתמודד.
שרון מידן: ובאמת, הבודק הביטחוני הסתכל עלי, בצורה מוזרה, אמרתי לו שאני ישראלי, דובר עברית, אבל אני לא שומע, אני קורא שפתיים, אני יכול לקרוא שפתיים ואם אני לא אבין, אני אתכתב.
שרון מידן: זה בעצם הפתרונות שהצעתי לבודק הביטחוני.
שרון מידן: העיקר שתהיה תקשורת.
שרון מידן: אז הם הסתכלו עלי ככה בכל מיני הבעות פנים מוזרות ולא ידעו כל-כך איך לאכול את זה והם פנו לאחראי ואז היו צריכים ליצור קשר טלפוני ואני מחכה ומחכה, מגיע אלי הנציג ושואל אותי שאלה.
אורי מקלב: מי הגיע?
אורי מקלב: האחראי הגיע?
אורי מקלב: הבודק הביטחוני היה של שדות התעופה של בלגיה או של אל על.
שרון מידן: של אל על.
שרון מידן: היתה בחורה עם תג שם של אל על.
אורי מקלב: ישראלית?
שרון מידן: ישראלית, כן, אני יכול להגיד גם את שמה, אם זה רלוונטי.
אורי מקלב: מדברת עברית, זה מה שחשוב.
שרון מידן: כן, כן, בהחלט, מדברת עברית.
שרון מידן: ואז היא שאלה אותי שאלה שקשורה לחגים.
שרון מידן: חגים?
שרון מידן: אמרתי – OK.
שרון מידן: אנחנו בסמוך לחג ראש השנה, ואיזה חג יהיה החג הבא?
שרון מידן: אמרתי לה כיפור.
שרון מידן: ואני כזה מסתכל עליה, כאילו מה זה השאלות האלה?
שרון מידן: לא לא לא, זה לצורכי ביטחון.
שרון מידן: מה נעשה?
שרון מידן: ביטחון – ביטחון.
שרון מידן: היא שאלה אותי – האם שירתת בצבא?
שרון מידן: אמרתי לה – לא.
שרון מידן: אה, וכבר עשתה איזה שהוא סלקציה, כך אני הרגשתי, זה התחושה שקיבלתי ממנה.
שרון מידן: אה, לא עשית צבא, OK.
שרון מידן: אם היית בצבא, אז OK, אז אולי אתה כשיר ואתה ישראלי, אבל אם אתה לא עשית צבא, אז בוא, בוא נבדוק אותך בצורה נפרדת.
שרון מידן: היא לא אמרה, אבל זו תחושה ששודרה לי, ואז המשיכו לשאול אותי עוד שאלות ועוד שאלות ואני עניתי לשאלות ואז שאלו אותי – האם קיבלת משהו?
שרון מידן: אמרתי – כן, קיבלתי מהמשפחה שלי לאימא שלי, עבורי, מתנה עבורי.
שרון מידן: שאלו אותי – מה?
שרון מידן: אמרתי להם – אלבום תמונות ובושם.
שרון מידן: לקחו את המוצרים, אמרו – רגע, אנחנו רוצים לעשות שיקוף.
שרון מידן: לאחר מכן אמרו – לא, אנחנו צריכים לשלוח את זה לבדיקה מעמיקה.
שרון מידן: אני הסתכלתי, ואני שואל את עצמי – מה זה?
שרון מידן: זה פעם ראשונה בחיים שלי שבכלל מבקשים ממני דבר כזה.
שרון מידן: אמרתי – OK, בסדר.
שרון מידן: ושאלתי – ומתי נקבל?
שרון מידן: אמרו לי – בישראל.
שרון מידן: אל דאגה, בישראל תקבל את הדברים שלך בחזרה.
שרון מידן: לאחר מכן אמרו לי – רגע, רגע, שנייה.
שרון מידן: אנחנו ניתן לך אישור.
שרון מידן: אמרתי להם – אישור-?
שרון מידן: אז אמרו לי – זה אישור, כדי לוודא שאתה הנוסע המקורי, תשמור את זה עד תום הטיסה.
שרון מידן: אם אתה לא תשמור, זה יכול לגרום לך לבעיות.
שרון מידן: תשמור על זה, תשמור על זה מכל משמר.
שרון מידן: ואני מסתכל ואני חושב לעצמי, אני אומר – פעם ראשונה בחיים שלי אני נתקל בדברים כאלו.
שרון מידן: OK.
שרון מידן: אני רואה שעל התיק שלי מדביקים לי באותיות, לא כתוב במילים אבל יש אותיות ואייקונים ורשום ס' – Safe, S, ולאחר מכן עין, כאילו עין בכל מיני דרגות, ולאחר מכן היה גבוה.
שרון מידן: הנחתי מזה שזה סיכון גבוה.
שרון מידן: שאני בפעם הראשונה נחשב נוסע סיכון גבוה.
שרון מידן: ואני אומר לעצמי – על מה?
שרון מידן: על בסיס מה?
שרון מידן: יש איזה שהיא הוכחה?
שרון מידן: בגלל השם שלי?
שרון מידן: בגלל מה?
שרון מידן: אני רוצה לדעת – מה, מה הסיכון הביטחוני הגבוה בי?
שרון מידן: אני הרי, מה, אני בן-אדם רגיל, מה, בגלל האוזניים שלי?
שרון מידן: בגלל שאני לא מדבר עברית או שאני מדבר עברית לא ברור או בגלל שאני מדבר בשפת הסימנים?
שרון מידן: מה?
שרון מידן: אני רוצה להבין.
שרון מידן: לפעמים אני מדבר בקולות או בטונציה שהיא משתנה והיא לא כל-כך טובה, אז בסדר, אבל על בסיס מה?
שרון מידן: הגעתי, אני נוסע במטוס, אנחנו נגיע, זאת אומרת אני טס, מגיע לישראל, וכשאני בא לקבל, למסוע, לקבל את ה, לאסוף את הכבודה שלי, אני רואה שבעצם התיק הקטן שהיה לי, איננו.
שרון מידן: אנשים מתפזרים, ואני מחכה ומחכה, נשארתי עוד 20 דקות, ומגיעה עוד כבודה ועוד כבודה ואני מחכה, מגלגל אצבעות, מחכה, מחכה, בסופו של דבר המסוע הפסיק לעבוד.
שרון מידן: אני החסרתי פעימה.
שרון מידן: בתיק הקטן הזה היו לי כל הדברים החשובים.
שרון מידן: ואז הגעתי למוקד איתור כבודה.
שרון מידן: אני מגיע למוקד איתור כבודה וכתבתי להם, כדי למנוע את כל קשיי התקשורת, כתבתי, העליתי את זה על הכתב, יחד עם הכרטיס טיסה, עם הדרכון, אמרו לי – רגע, בודקים במחשב ואני מחכה ומחכה, אומרים לי – זה עדיין בבלגיה.
שרון מידן: אני אומר להם – סליחה?
שרון מידן: אומרים לי – זה בבדיקה מעמיקה.
שרון מידן: אל תדאג.
שרון מידן: מחר-מחרתיים, ישלחו לך את זה עם שליח.
שרון מידן: אמרתי להם – ואיך אני אצור אתכם קשר, אם לא יגיע אלי?
שרון מידן: נתנו לי מספר טלפון.
שרון מידן: אמרתי להם – אבל אני אדם חירש, אני צריך פקס', משהו שיהיה לי קל לתקשר אתכם.
שרון מידן: לא לא לא, תתקשר או באינטרנט, אפשר לבדוק אם יש או אין.
שרון מידן: ואמרתי – אני רוצה לתקשר אתכם באיזה שהיא צורה, לברר מה קורה.
שרון מידן: לא רק יש או אין, אמרו לי – לא, זה מה יש.
שרון מידן: אני חוזר לביתי, מחכה יום, ממש, לא יוצא מהבית, כי אני ממש רוצה להיות נגיש אם השליח יגיע עם הכבודה החשובה הזאת.
שרון מידן: אני מחכה ומחכה, עובר יום, עוברים יומיים, ואני ככה חסר שקט ומנוחה ואני אדם שאף פעם לא מבקש, אני תמיד רוצה להסתדר לבד ולתקשר, אם זה באמצעות SMS, מייל, פקס'.
שרון מידן: במקרה הזה לא היתה לי ברירה, נאלצתי לבקש מבן-דודה שייצור קשר טלפוני.
שרון מידן: הוא יוצר קשר טלפוני, אומרים לו – אל דאגה, זה בידיים טובות, זה עדיין בבלגיה, כיוון שעושים בדיקות מעמיקות וחגים, אתה יודע, זה לוקח קצת זמן.
שרון מידן: אמרתי להם – בבקשה, תנו לי מספר SMS, מייל, שאני אוכל לתקשר אתכם, רק לדעת.
שרון מידן: אני לא הולך לפרסם שום דבר, בבקשה, תנו לי קשר אתכם.
שרון מידן: אין לנו סמכות לתת לך.
שרון מידן: זו היתה התשובה שקיבלתי.
שרון מידן: אמרתי – אבל אני אדם חירש.
שרון מידן: ניסיתי לבדוק באינטרנט, זאת אומרת היה תשובה – אין.
שרון מידן: אבל אני רוצה לתקשר עם מישהו, לשאול אם אדם, אם מישהו לפנות אליו, כתובת לפנות אליה, ואין לי למי לפנות.
שרון מידן: ושוב פעם, אני מבקש מהבן-אדם – בבקשה, תיצור קשר טלפוני וזו הרגשה מאוד לא נעימה לנדנד לבן דודה.
שרון מידן: ואז הוא אמר – אני אשלח לך SMS.
שרון מידן: אני מקבל SMS, אבל SMS לא בטלפון אלא דרך מחשב, זאת אומרת ש- No reply, כלומר לא ניתן להגיב.
שרון מידן: והתגובה אומרת – זה בטיפול.
שרון מידן: אבל אני אומר – אני רוצה לשאול, רגע, מה, מו, למה, מה קורה?
שרון מידן: כאילו אני מרגיש שבעצם הדלתות נסגרות לי ואין לי אפשרות עם מי לתקשר.
שרון מידן: ותמיד אני מבקש מהבן דודה ושוב פעם, המענה הטלפוני – קיים, אבל בכל צורה אחרת, לא היה אפשרי לפנות.
שרון מידן: אמרו תוך כמה ימים ניתן לך תשובה, ואז אחרי כמה ימים הודיעו לבן הדודה והבן דודה שולח לי SMS אבל את התקשורת הישירה אתי – לא היה לי אפשרי.
שרון מידן: זאת אומרת, לאנשים שעונים למענה טלפוני, יש אפשרות לקבל.
שרון מידן: אבל פנייה של אדם חירש, אני מרגיש שהדלתות סגורות ואני הרגשתי שאני צריך עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם ועוד פעם, אני מבקש מהבן דודה.
שרון מידן: בסופו של דבר, כבר לא היה נעים לי לנדנד לו, ביקשתי מחבר שומע שיתקשר.
שרון מידן: והם התקשרו לאדם שומע, לעדכן אותו, מעדכנים אותו.
שרון מידן: אבל מבחינתי, אני לא מקבל מענה.
שרון מידן: ואני מרגיש שאני נופל בין הכיסאות, זאת אומרת, בין הגדרה של שירות ביטחוני או בידוק ביטחוני שמסתכלים עלי בעיניים מוזרות, עד לרמת השירות, וההרגשה שאני צריך להיות תלוי באנשים אחרים כדי לתקשר ולא כאדם עצמאי, ובאל על אין כתובת, ובזכות הנציבות, אני ביצעתי את הפנייה הזאת.
שרון מידן: אבל אם לא היתה נציבות?
אורי מקלב: מה עם החבילה?
אורי מקלב: אנחנו במתח.
שרון מידן: החבילה?
שרון מידן: נעלמה.
שרון מידן: לאחר כחודש וחצי, סליחה, אמרתם לקצר ואני ככה איבדתי את קו המחשבה.
שרון מידן: לאחר כחודש וחצי, כשאני שולח אי-מיילים, לא פניתי, כבר החלטתי לעקוף את איתור הכבודה ופניתי למוקד תביעות וסיפרתי להם על המקרה, הם לא ענו לי בהתחלה, ואז שוב פעם שלחתי להם פקס' של מוקד התביעות, לא זכיתי למענה, שלחתי להם דואר רשום, ואז קיבלתי, ואז ידעתי שבעצם קיבלו את זה והיתה לי הוכחה שהם קיבלו את זה ולאחר מכן התשובה היתה – סליחה, תקבל פיצוי בסך 450 שקלים ושובר בסך 200 דולר.
שרון מידן: ואני אומר לעצמי – תודה רבה על הסוכרייה על מקל שנתתם לי, אבל ההרגשה, אותה אי-אפשר לתקן והנזק שנגרם לי מבחינת הדברים החשובים שהלכו לי לאיבוד, ולאחר חודש וחצי אני זוכה לקבל תשובות.
שרון מידן: ואני באמת לא מבין איך בחזרה לישראל, עדיין הכבודה שלי נמצאת בבלגיה, לאחר חודש וחצי שאמרו שהכבודה כבר נשלחה למקום, זאת אומרת, קיבלתי תשובות סותרות.
אורי מקלב: בסופו של דבר, הוא גם לא קיבל.
אורי מקלב: בואו נפסיק ברגע זה.
שרון מידן: לגמרי לא.
שרון מידן: נתנו לי סוכרייה על מקל, 450 שקל, ו- 200 דולר שובר.
שרון מידן: זה הכל.
שרון מידן: אני רוצה לספר לכם על מקרה, ממש בקצרה, ממש בקצרה, בירדן.
שרון מידן: אני לא אשכח, חוויה שהיתה לי בירדן.
שרון מידן: אני טסתי להודו, ובחזור, טסתי דרך חברה ירדנית.
שרון מידן: זה היה לפני כ, בלגיה, שנייה, סלובניה, לפני שש שנים.
שרון מידן: הזמן עובר מהר.
שרון מידן: ובאמת, לפני שש שנים, כשחזרתי מהודו דרך ירדן, אני זוכר שבהודו היה איזה שהוא קטע של איש ביטחון שאמר לי – תשמור לו את האטיקט, ואני לא התייחסתי לזה, כי לא ממש הבנתי, הוא דיבר אלי באנגלית ולא ממש הבנתי והוא ניסה לעשות לי ג'סטות עם הידיים ואני כזה אמרתי OK, OK, וכאילו, ואיתרע מזלי והאטיקט הלך לי לאיבוד.
שרון מידן: ובאמת הישראלים מגיעים, יוצאים הישראלים והיה צריך להחליף טיסה בדרך, לאחר שבע שעות המתנה.
שרון מידן: הישראלים חולפים להם ואז אני מגיע, שואלים אותי איפה האטיקט, ואני אומר – לא יודע.
שרון מידן: אמרתי להם – I'm deaf, I'm deaf, ואז האישה אומרת לי – רק רגע.
שרון מידן: היא מדברת בטלפון ואני, אתה יודע, הכל ככה, אני במדינה זרה, אני במדינה שכנה לישראל, במדינה שהיא אולי לא ממש ידידותית או מסבירה פנים ואני לבד, ישראלי, ואני לא יודע מה הולך להיות עכשיו.
שרון מידן: ואז אני רואה מרחוק מישהו שמתקרב אלי, איש כזה עם שפם וזקן, קשוח, הבעת פנים מאוד קשוחה, ועם מכשיר קשר ואני הייתי בטוח, אמרתי לעצמי – אוי, מה אני הולך לעבור שמה.
שרון מידן: אבל מה שיהיה – יהיה.
שרון מידן: האיש מתקרב אלי, מסתכל עלי, נועץ בי מבטים, ואומר – אתה Deaf?
שרון מידן: כאילו, הוא אמר לי – You are deaf?
שרון מידן: והלב שלי, כמעט נפל.
שרון מידן: ואז אמר – אני Interpreter.
שרון מידן: והוא סימן לי בשפת סימנים שזה בעצם סימן לשפת סימנים בינלאומית, למתורגמן.
שרון מידן: ואני מסתכל עליו והוא אמר, שאל אותי – מה השם?
שרון מידן: ואז הוא אמר לי, הוא הצביע לי על התג ואני מסתכל על התג ואני מבין מי הוא, הוא אמר – בוא, תתלווה אלי, ואז כאילו, בשפת סימנים אמריקאית, זה הסימן ל- Police.
שרון מידן: הוא אומר לי – פספורט, משתמש בכל מיני סימנים שהם, אפשר להבין אותם, גם אם לא שפת סימנים ישראלית ואז הוא מביא אותי למטוס, למסעדה, והוא שאל אותי אם אפשר ללוות אותי למלון, על חשבון חברת התעופה, אמרתי לו – לא, אני מסתדר.
שרון מידן: ואני אומר לעצמי, ואני בשנייה הזאת הסתכלתי הצידה, ממערב אני רואה ואני אומר – המדינה השכנה, עושה רעש על תקשורת, על נגישות, ובמדינה הזאת, שאין שום שלטים, שום דבר, ויש מודעות הרבה יותר גבוהה.
שרון מידן: ואני אומר לעצמי – ריבונו של עולם, מדינה שכנה, למדינה השכנה שלנו יש ואנחנו פה, אין, ועל זה אני מתבייש.
אורי מקלב: אין מילים.
אורי מקלב: זה יותר נכון.
אורי מקלב: ללא מילים, תרתי משמע.
אורי מקלב: רק מבחינת, אני מבין שכאן החלק של אל על זה ברור מה שהוא דיבר, אבל החלק של כל הבידוק, תחת אחריות של מי זה?
אורי מקלב: על הבידוק, באחריות של מי זה?
אורי מקלב: של רשות שדות התעופה?
אורי מקלב: הבידוק של אל על בבלגיה, של מי זה, או בכלל, טיסות לישראל, תחת אחריות של מי זה?
אורי מקלב: החברות עצמן?
מיכל שיק הרטוב: העובדים הם עובדים שאל על משלמת להם את השכר, אבל מי שמנחה אותם זה.
אורי מקלב: לא הנחיה מקצועית, אני לא שואל על הנחיה מקצועית.
אורי מקלב: מי האחראי, תחת מי זה?
אורי מקלב: נניח יש לנו טענה, לא היה המשך אי-מייל.
מיכל שיק הרטוב: אל על.
רוני סטבקובסקי: בתחנות אל על בחוץ לארץ, זה עובדים של אל על.
רוני סטבקובסקי: אנשים מטעם אל על שהם מונחים על-ידי רשויות הביטחון.
רוני סטבקובסקי: בישראל זה עובדים של רשות שדות התעופה, שמבצעים את הבדיקות.
אורי מקלב: לכן שאלתי.