GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלמה מולה: - - - עכשיו הוא אומר, אין לי לקנות.
שלמה מולה: תענה לנו.
ראובן קוגן: אם זה לא נכון ואתם רואים מציאות שונה ממני, מה אני יכול לעשות?
שלמה מולה: הוא אומר שאין לו כרגע בתקנה תקציב.
ראובן קוגן: זה הוא אמר לפני שנייה, חבר הכנסת מולה.
שלמה מולה: לא משנה, טוב שהוא אמר את זה בהגינות, הוא לא מרח אותנו והלך.
משה רוטמן: אז הנכים אשמים, ובעלי ההון משגשגים?
שמעון יאיר: יש 70 מיליון שקל ששר השיכון שם למטרה הזאת, והם לא נוגעים בזה.
שמעון יאיר: שר השיכון בעצמו אמר לנו.
שמעון יאיר: אין לי מושג.
שמעון יאיר: הם לא נוגעים בזה.
קריאה: הם לא רוצים להעביר את זה למשרד השיכון.
משה רוטמן: נכים, אפשר לדפוק אותם, נכון?
שלמה נקווה: יש נכים שמחכים לקנות את הבית ועברו את כל הביורוקרטיה, ואין מספיק כסף.
שלמה נקווה: האוצר מעכב את זה.
שלמה נקווה: נכים עברו את כל התהליך הכואב הזה, ומחכים, ופונים לארגון שלנו.
שלמה נקווה: אנחנו כאן מפנים את השאלה לאוצר: תקצו את הסכומים האלה שאנשים יוכלו לקנות את הבתים, כי כל יום שעובר – בדיוק כמו שחבריי אומרים – אנשים מחכים שאנשים ימותו פה במדינה.
שלמה נקווה: זה מה שקורה פה.
שלמה נקווה: אנשים עברו תהליכים של חמש שנים, והם עומדים בכל הקריטריונים, מחכים לכסף הזה, ואין אותו.
שמחה בניטה: ואחרי זמן מסוים צריך לעשות הכול מחדש, כי כבר נגמר התוקף.
אורי מקלב: אנחנו נצטרך לעשות ישיבת עבודה כי אני לא רואה שנוכל למצות את הדיון.
אורי מקלב: אחת המסקנות היא לעשות ישיבת עבודה שלנו.
אורי מקלב: שמחה, בבקשה.
שמחה בניטה: חבר הכנסת מקלב, אני רוצה להגיד שני דברים: לא הגיעה הנה משפחה שיש להם ילדה מונשמת בת 3. הם מטרטרים ב"הלוך ושוב" במסמכים, ועד שמביאים הכול נגמרת הזכאות וצריך להתחיל הכול מהתחלה.
שמחה בניטה: הם נותנים לך זכאות לשנתיים ומטרטרים את האנשים.
שמחה בניטה: קודם כול איך שעמידר רואה את המשפחה הם לא רוצים לקבל ניירות.
שמחה בניטה: רק אחרי שאתה מערב את השר הם מוכנים לקבל ניירת.
שמחה בניטה: אם הבעל מרוויח 5,000 שקל, אבל האישה לא עובדת כי יש ילדה מונשמת 24 שעות, והיא גם הפיליפינית שלה, אז זה נקרא "תקרה", והיא לא זכאית.
שמחה בניטה: אבל שוכחים שילדה מונשמת זה מכשירים, זה עגלה, זה מיטה, זה אמא לא עובדת וכל המשפחה, שכר דירה 4,000 שקל, אז ממה אפשר לחיות מ-5,000 שקל?
שמחה בניטה: כשנולדה הילדה הם היו גרים אצל ההורים בקומה שלישית.
שמחה בניטה: זאת ילדה עם ציוד של בית חולים אי אפשר להעלות לקומה שלישית.
שמחה בניטה: אנשים קונים דירות או גרים בשכירות לפני החתונה בקומה שלישית ורביעית ויכולים לעלות מדרגות, וכשנולד ילד נכה כל החיים מתהפכים.
שמחה בניטה: לא נדבר על ההוצאות ועל כך שכל העולם חרב עליהם ועד שהם משלימים עם זה שהם צריכים לקחת ילד מוגבל הביתה ולהחיות אותו, גם משרד השיכון מקשה, ונותנים 650 שקל במקרה הטוב.
שמחה בניטה: זאת ההתעללות הזאת שהמשפחה הזאת עוברת.
שמחה בניטה: אם אנחנו, עמותת מזור, לא הייתה משלמת על נכות, הם לא היו נותנים- -
אורי מקלב: בנושא הדיור.
שמחה בניטה: שנית, יש זכאות, מדברים פה על סכומים.
שמחה בניטה: שר השיכון הקודם אפי איתם אמר בפירוש שהשמאות של הממשלה היא לא תורה מסיני.
שמחה בניטה: אם חסרים 20 אלף דולר בין מה שהדייר מבקש לבין מה שקבע השמאי של משרד השיכון אי אפשר לבטל את ההסכמים האלה ולבטל עסקה- -
רונן כהן: ואם זה 150 אלף הפרש?
שמחה בניטה: - - כי השמאי שלהם החליט שהדירה שווה 100 ולא 120.
שמחה בניטה: ואם זה 200 אלף הבדל?
שמחה בניטה: לא רק זה, יש להם המחירון שלהם.
שמחה בניטה: אם שמאי מעריך את הבית שלי ב-2 מיליון, אני רוצה 2.5 מיליון.
שמחה בניטה: זה מה שקורה אצל אנשים: השקיעו, ריצפו, קנו, עשו בית לתפארת, והם לא מוכנים למכור- -
שלמה מולה: שמחה, רגע- -
שמחה בניטה: דקה, מולה.
שמחה בניטה: אני הולכת לקיצוניות.
שמחה בניטה: הם צריכים להיות ריאליים בין מה שהשמאי שלהם לבין ערך הדירה במקום לפי מה שהאדם השקיע בדירה, ולהתפשר.
שמחה בניטה: הם אומרים ישר: קיבלת מיליון, אל תחפש ביותר ממיליון.
שמחה בניטה: אבל כל הדירות הן מעל למיליון.
שמחה בניטה: אי אפשר לעמוד בקריטריונים שהם מראש מקשים.
אורי מקלב: הבנו, אנחנו חוזרים על עצמנו.
שמחה בניטה: - - - כי אם הוא מצא דירה ב-1.1 מיליון אתם - - -
אורי מקלב: על הפער בין הטבלה לבין המציאות אנחנו מדברים כבר 70 פעם.
אורי מקלב: נתן שריאן, בבקשה.
נתן חיים שריאן: שלום וברכה.
נתן חיים שריאן: אני בן 27 מהשומרון.
נתן חיים שריאן: אני היחיד כאן מכל הסיפורים ששמעתי שאני ילד נכה לשעבר, והיום בוגר.
אורי מקלב: אתה ילד לשעבר, אבל גם היום אתה נכה.
נתן חיים שריאן: כן, התכוונתי שאני נכה בוגר.
אורי מקלב: כבר שמחנו, חשבנו שאולי אתה נכה לשעבר.
נתן חיים שריאן: לצערי, אני עדיין עם הכיסא.
נתן חיים שריאן: כבר 14 שנה שמי שמטפל בי זה רק ההורים כי מטפלים, כמובן, לא יגיעו לשומרון, ואם יגיעו אז יברחו.
נתן חיים שריאן: עכשיו אני בן 27, לא בגיל כל כך צעיר בשביל לגור עדיין עם ההורים.
נתן חיים שריאן: עברתי את כל הביורוקרטיה בשביל לקבל דירת נ"ר, וקיבלתי תשובה די מצחיקה – לפחות את משרד השיכון, לא אותי - שאני לא זכאי לקבל בגלל חסכונות שיש לי בבנק.
נתן חיים שריאן: הם עשו עליי כזאת חקירה – הגיעו אליי לבנק והכול, אבל מוזר שמכל החקירה הזאת אפילו לגיל שלי לא הגיעו – פה כתוב 29, העלו לי שנתיים וחצי.
נתן חיים שריאן: הם שוכחים שמהחסכונות האלה יש לי הוצאות רכב, של מחיה, של כיסא גלגלים שאני קונה – כל כך הרבה דברים, ופשוט בגלל זה לא אישרו לי.
נתן חיים שריאן: זה לא שאישרו לי, ואני ממתין.
נתן חיים שריאן: פשוט לא אישרו.
נתן חיים שריאן: גם עם הסכום הזה אני יכול לקנות- -
שלמה מולה: זה בחוק או בתקנה?
שלמה מולה: מה החוק אומר כאן?
רונן כהן: הודות לוועדה ולהזדמנות שבה שלחו לנו את המקרה, באמת שמנו לב למקרה הזה.
רונן כהן: אנחנו נטפל בו, אנחנו לא מתכוונים להכיר בחסכונות כהון עצמי.
רונן כהן: אני רוצה שייאמר פה: לא תמיד הכול מגיע אליך.
רונן כהן: אנחנו מתכוונים לתקן את זה.
שמחה בניטה: כבר היה שווה.
שלמה נקווה: חשוב להגיד שרונן מקבל מאתנו פניות, והוא מטפל ועושה את העבודה שלו.
שלמה נקווה: אני חייב להגיד את זה.
שלמה נקווה: בכל זמן שהארגון פונה אליו יש לנו דלת פתוחה לשר.
שלמה נקווה: הבעיה היא שזה שישב לידו הלך, ואלה הכתובת – האוצר.
רונן כהן: בזה הוא לא אשם.
רונן כהן: אנחנו אחראים, טעינו, אנחנו נתקן.
שלמה נקווה: שר השיכון הוא השליח, אנחנו מדברים על השולח.
רונן כהן: אתה גר בשבי שומרון.
רונן כהן: יש לנו דירה בשבי שומרון, אתה מוכן?
נתן חיים שריאן: אתה שואל או אומר?
אורי מקלב: רונן, לא עכשיו.
שלמה נקווה: למה?
שלמה נקווה: שידור חי.
שלמה נקווה: תאמין לי, תענוג.
נתן חיים שריאן: אני לא מוכן, אני רוצה לעזוב לעיר כי אין לי מה לעשות ביישוב.
אורי מקלב: צביה וייסברג, בבקשה.
צביה וייסברג: אני נציגת ארגון "בזכות".
צביה וייסברג: אני רוצה להזכיר אוכלוסיה שלא הוזכרה עד עכשיו – אוכלוסיה של אנשים שגרים במעונות שמדינת ישראל משלמת עבורם.
צביה וייסברג: הוזכר כאן "בית קסלר", הוזכר כאן גילה.
צביה וייסברג: כל חודש מדינת ישראל משלמת 13-11 אלף לחודש לאותו דייר שגר במעון.
צביה וייסברג: הוא מגיע לשלב שמשום מה – ובואו נחסוך מכם מדוע הוא בוחר לעזוב את המעונות ולעבור לדיור עצמאי – אין לו הון עצמי, גם לא קטן, כך שהוא לא ייחשד בזה, ואין לו יכולת כלכלית להתחיל אפילו אם יש לו הסכום הראשוני שניתן לו כאן.
צביה וייסברג: אנחנו מכירים מקרים לא מעטים שמדינת ישראל לא נותנת להם פתרון של דיור מוגן אחר, והם רוצים לבחור באופן של דיור עצמאי, ועם הסכום שניתן להם הם עומדים מול שוקת שבורה.
צביה וייסברג: זה יש לנו, זה לא מאפשר לנו אפילו לא לרכוש דירה – אין לנו שום הון עצמי.
צביה וייסברג: מדינת ישראל במהלך השנים שהם במעונות לא מפתחת את התחום התעסוקתי, הם יוצאים החוצה ואין להם יכולת לכלכל את עצמם, וזה משאיר אותם בבעיה שלא הוזכרה כאן.
רונן כהן: אבל זאת לא החלופה היחידה.
צביה וייסברג: 650 שקל לשכירות לא מספיקים עבורם גם.
צביה וייסברג: (חילופי יו"ר: שלמה מולה – 14:45)
שלמה מולה: היושב ראש ביקש ממני להחליף אותו.
שלמה מולה: דוד קשאני, בבקשה.
דוד דוד קשאני: אני מהפורום לדיור ציבורי.
דוד דוד קשאני: אני משתתף בהרבה כנסים עם שר השיכון.
דוד דוד קשאני: אני יושב כמה כיסאות לפניו.
דוד דוד קשאני: שמעתי במו-אוזניי שב-2010 הוא פותר את כל הבעיות של הדיור לנכים- -
שמעון יאיר: ככה הוא אמר.
שמעון יאיר: גם לנו הוא אמר את זה.
קריאות: גם לנו הוא אמר.
דוד דוד קשאני: בשנת 2009 משרד השיכון החזיר לאוצר 230 מיליון שקל שלא נוצלו לדיור.
דפנה אזרזר: אז תחלק אותם.
דוד קשאני: אבל הוא לא אשם.
דוד קשאני: אשם בזה שר השיכון שלא רצה למשוך את הכסף, אלא העביר את זה לאוצר.
דוד קשאני: 230 מיליון – זה אמר לנו שר השיכון בעצמו.
אילן גילאון: יש לך עוד חודשיים, חכה.
דוד קשאני: הבעיה הפשוטה ביותר שאפשר לפתור אותה: יש הרבה כסף באוצר.
דוד קשאני: צריך לעשות מה שעשיתם פעם – אתם נתתם כסף לנכה, הנכה רכש לעצמו דירה, והוא קנה אותה במשך שש השנים שעברו.
דוד קשאני: הממשלה, שר השיכון, משרד השיכון לא מעוניין לתת כסף לנכים – אל תגיד לי, לא, אני יודע את זה.
שלמה מולה: סליחה, בבקשה.
דוד קשאני: הפתרון הפשוט ביותר הוא לתת כסף לנכה.
דפנה אזרזר: השאלה היא כמה כסף נותנים.
דוד קשאני: כמה שעולה הדירה שהוא חיפש.
דוד קשאני: הוא הלך, מצא דירה – אמרו לו 1.5 מיליון, הוא מקבל ממשרד השיכון 1.5 מיליון, רוכש את הדירה ומשלם שכר דירה חודשי למשרד השיכון, לעמידר.
דוד קשאני: דפנה אזרזר:     	זה מצוין.
דוד קשאני: זה ידוע.
דוד קשאני: זה היה במשך 10 השנים האחרונות.
דוד קשאני: הפסיקו את זה.
רונן כהן: זה היה פעם?
דוד קשאני: נכון.
רונן כהן: אני שואל, לא אומר.
דוד קשאני: היא לא פעם, היה פעמיים, אתה יכול לשאול אותה.
רונן כהן: אמרו פעם, תחפש, ובכמה שתביא, תקבל?
שמעון יאיר: היה ככה?
דוד קשאני: כן, במיליון אחוז.
רונן כהן: באיזו שנה?
דוד קשאני: לפני שלוש שנים.
שלמה מולה: גברת מרים פראייר.
מרים פריאר: אני יושבת ראש של עמותת שלהב"ת – שילוב נכים בקהילה תומכת.
מרים פריאר: לנו יש פרויקט מיוחד שמאפשר להרבה נכים לגור בקהילה.
מרים פריאר: זה נעשה בתמיכה מאוד מכובדת של משרד השיכון.
מרים פריאר: זהו פרויקט שהקמנו יחד עם משרד השיכון, שותף לנו גם הביטוח הלאומי.
מרים פריאר: כיום גרים 13 נכים- -     (חילופי יו"ר: אורי מקלב – 14:50)
אבנר עורקבי: אבל זה לא קשור לדירות נ"ר.
רונן כהן: זה זכאי נ"ר.
מרים פראייר: כל הדיירים שלנו הם זכאי נ"ר, כולם נכים רתוקים.
מרים פראייר: זה התנאי להיכנס לפרויקט שלנו.
מרים פראייר: מדובר בנכים מבוגרים.
מרים פראייר: אולי זאת דרך נוספת.
מרים פראייר: רובם לא יכולים לגור בקהילה, אבל לא רוצים לגור במוסדות.
מרים פראייר: הם רוצים יותר עצמאות, ולכן כאן משרד השיכון בא לקראתנו, ואנחנו בנינו מערכת יפה מאוד שנותנת לדיירים אוטונומיה, חיים עצמאיים, שלטון בכל מה שהם רוצים.
מרים פראייר: אנחנו נותנים להם רק את העזרה.
מרים פראייר: עכשיו אנחנו עובדים על שכירה של בניין- -
אורי מקלב: מאוד מעריכים.
מרים פראייר: זאת לא רכישה, זאת שכירה של בניין.
רונן כהן: מתוך 80 שדיברנו עליהם יש גם 20 כאלה.
רונן כהן: אני לכאורה מתייחס לזה כאילו יש לי 80, אני לא יכול לפתור להם את הבעיה.
רונן כהן: הוא לא רוצה את הפתרון מהסוג שאני מציע לו.
מרים פראייר: הוא לא יכול בפתרון הזה.
רונן כהן: הוא לא יכול, וזה לגיטימי.
רונן כהן: הוא אמנם נמצא ברשימה של ה-80, הצלחנו להביא למצב שאנחנו רוצים לעזור לו לממש את מה שהוא יכול.
רונן כהן: מעמידים לפניו שכירות מאוד גבוהה, ארוכה – זה מתוך ה-80.
רונן כהן: זאת אומרת שהתקציב שלנו מאפשר למצוא פתרונות.
רונן כהן: אנחנו לא יכולים להכריח את האיש לקחת משהו אחד.
רונן כהן: גם בירושלים הייתה לנו בעיה שאנשים לא רוצים – שר השיכון רתם את אגודת "יד-שרה".
רונן כהן: הייתה לנו בעיה כי יש אנשים שמרגישים חוסר ביטחון לעזוב את המקום שבו הם גרים בגלל קרבה להורים וכדומה.
רונן כהן: לכן לאדם שגר בבית הכרם היה קושי לעזוב את בית הכרם ולעבור לגור בשכונה קצת יותר זולה, כמו פסגת זאב או גילה – שכונות קצת יותר זולות.
רונן כהן: "יד שרה" לקחה אותו יד ביד והגדלנו את כמות המממשים, כי הצליחו להראות לו שיש שירותים בסביבה הזאת.
רונן כהן: יש כאלה שאומרים שהתקציב לא מאפשר להם, כי נכון, אני לא יכול להתחרות עם בית הכרם.
רונן כהן: אבל אם הוא באמת רוצה אנחנו מצליחים להעמיד לו דירות שהן בנות השגה במקומות שיש בהם שירותים.
רונן כהן: בסופו של דבר זה המצב.
אורי מקלב: אנחנו מתרשמים שאתה האדם הנכון במקום הנכון.
אורי מקלב: אנחנו התרשמנו שיש לך רצון.
אורי מקלב: לא תמיד אנחנו מתרשמים.
אורי מקלב: במקרה הזה התרשמנו כולנו, ואולי אין לך היכולות.
אורי מקלב: אנחנו רוצים לעזור לך ביכולות, רוצים להבין יותר את העניין.
אורי מקלב: אני לא מסכם, אבל יש לנו כמה שאלות.
אורי מקלב: מכיוון שראיתי שזה מתפרץ לא רציתי למנוע מכל אחד להגיד את הדברים, אבל אנחנו יודעים מה השאלות שיש לנו.
אורי מקלב: גם אם זה בנוגע לילד שנמצא במוסד – מה זה אומר?
אורי מקלב: אולי הוא נמצא במוסד מכיוון שההורים שלו לא יכולים להביא אותו הביתה?
אורי מקלב: אולי הוא מחפש דירה, וזה משהו זמני, פשוט כי לא הייתה לו ברירה.
רונן כהן: אתה צודק, זאת הייתה הבעיה- -
אורי מקלב: אלה דברים שאנחנו רוצים ללמוד.
אורי מקלב: אנחנו מבקשים לטפל באופן פרטני במקרים שבאו לפנינו.
אורי מקלב: אני בכלל חושב שהגישה צריכה להיות שבמקרים של 80 בשנה המדינה יכולה לטפל, כי 20 מתוכם בכלל לא שייכים לאותה פרשייה.
אורי מקלב: צריך למפות את הזכאים ולטפל הרבה יותר פרטני.
אורי מקלב: לא קיבלנו תשובה למה בעכו אי אפשר לקנות את הדירה או במצב שבראש העין שלושה ילדים נמצאים בדירה לא מתאימה – כמה זמן?
רונן כהן: לא הספקתי לענות.
אורי מקלב: רונן, אנחנו לא חייבים חוקית, אנחנו חייבים ערכית דבר כזה.
רונן כהן: אין מחלוקת.
רונן כהן: אני יכול לתת לך פשוט פתרונות- -
אורי מקלב: אנחנו לא רוצים לעשות את זה ברבים פה.
רונן כהן: אני אעדכן את הוועדה.
אורי מקלב: אבל על העדכון אנחנו נטפל בנושאים שבאו לפנינו באופן פרטני, ואנחנו נמשיך עם זה.
אורי מקלב: אבנר, בבקשה.
אבנר עורקבי: הדיון הזה היה לבקשת ארגון הנכים בישראל המיוחד – ארגון אהב"ה – בגלל עומס הפניות של הנכים ושל הורים לילדים נכים שאין להם איפה לגור.
אבנר עורקבי: יש לנו ילדים נכים שלא הגיעו לפה שגרים בבית חולים.
אבנר עורקבי: כבר  ארבע שנים הילד גר בבית חולים, ואין לו לאן לחזור, אין לו בית מותאם לחזור אליו.
אבנר עורקבי: יש הורים שלא יכולים לצאת מהבית ולא יכולים להגיע לפה כי הילדים רתוקים לכיסא גלגלים עם מכשיר הנשמה וגרים בקומה שנייה.
שלמה מולה: אבנר, כל התיאורים האלה פה- -
אבנר עורקבי: רק רגע.
אבנר עורקבי: אני לא מביא את הנתונים האלה, רק דוגמאות.
אבנר עורקבי: יש במשרד הקליטה משפחה עולה חדשה שזכאית לדיור ולא קיבלה דיור.
אבנר עורקבי: אנחנו נמצאים בקשר מתמיד עם משרד השיכון, אנחנו נמצאים בקשר מתמיד עם שר השיכון עצמו שאכן מנסה למצוא פתרונות.
אבנר עורקבי: הבעיה שעלינו עליה ממש בימים האחרונים היא שזה לא משרד השיכון, זה לא רונן – הבעיה נתונה אך ורק במשרד האוצר שלא מקצה תקציבים.
אבנר עורקבי: היה לנו דיון בשנה שעברה בוועדת כספים בנושא דירות נ"ר.
אבנר עורקבי: ראיתם איך כל חברי הכנסת יצאו נגד נציגי משרד האוצר שלא מקצים את הכסף לדירות נ"ר, אלא לוקחים את הכספים ולא יודע איפה שמים אותם.
אבנר עורקבי: כלומר זה לא מגיע למשרד השיכון.
אבנר עורקבי: משרד השיכון לא אשם, הוא לא צד פה.
אבנר עורקבי: משרד השיכון צריך לקבוע את המחירים לא לפי מחירי דירות כלליים, אלא לפי דירות קרקע.
אבנר עורקבי: נכה גר בדירת קרקע, הוא לא גר בדירה בקומה שנייה בלי מעלית, הוא לא גר בקומה רביעית בלי מעלית.
אבנר עורקבי: יש לנו פה ילדים הנכים שראית שמורידים אותם על הידיים כל יום.
אבנר עורקבי: זה טירונות חופשי 20 שנה.
אבנר עורקבי: טירונות.
אבנר עורקבי: 40 קילו להוריד-להעלות-להוריד-להעלות.
אבנר עורקבי: איך אפשר?
אבנר עורקבי: הוא אפילו לא יכול לקחת את כיסא הגלגלים לבית של 50 מטר מרובע.
אבנר עורקבי: איך אפשר להתנהג בצורה כזאת לילדים נכים?
אבנר עורקבי: אני לא בא מהכיוון שלי, אני מכיר אתכם די טוב, אתם יודעים את המלחמות שלי איתכם בקשר לדירות נ"ר.
אבנר עורקבי: אתם מכירים אותי די טוב.
אבנר עורקבי: אבל אתם לא צריכים לעזור רק לנו, הנכים הילדים – תעזרו לילדים הנכים – ההורים נמקים, נגמרים, אחר כך הם הופכים להיות נכים.
אבנר עורקבי: הם באים לבקש קצבת נכות כי הם הרימו 20 שנה למעלה-למטה.
צביה וייסברג: עלות בבית חולים זה 24 אלף שקלים בחודש.
אבנר עורקבי: עדיין לא קיבלתי תשובה.
אבנר עורקבי: אני ביקשתי תשובה לדירות נ"ר בעכו ובקריית גת.
אבנר עורקבי: זה העוקץ פה.
אבנר עורקבי: העוקץ הוא שמשרד השיכון יצא בחוזר מסוים לא לרכוש דירות נ"ר, לא בעכו ולא בקריית גת.
אורי מקלב: אבנר, הוועדה תפנה באופן ישיר לשר לקבל תשובה בנושאים האלה, האם יש מגבלה והאם יש הוראה לא לתת לנכים בדירות האלה.
אבנר עורקבי: זאת הוראה של השר הקודם.
אורי מקלב: אם זאת הוראה אנחנו נברר אותה.
אורי מקלב: יכול להיות שאף אחד לא ביטל אותה.
אבנר עורקבי: עדיין לא סיימתי.
אבנר עורקבי: הבעיה היא גם במגזר הערבי.
אבנר עורקבי: המגזר הערבי הוא המגזר הכי הכי דפוק.
שלמה מולה: נכון, כמו בכל דבר, תאמין לי.
אבנר עורקבי: צריך גם להתחשב בהם.
אבנר עורקבי: הם אזרחי מדינת ישראל, הם משלמים מסים כמונו.
אבנר עורקבי: אנא, תעזרו לילדים הנכים.
אורי מקלב: אתה רואה שהבאנו את המקרה כדי שבאמת ישקף את המצב.
יוסף מסרי: אין לנו דירה לשכור בכפר.
יוסף מסרי: אני בקושי מצאתי דירה בקומה שנייה.
רונן כהן: אנחנו לא נותנים מגרשים.
אורי מקלב: אבל איך השמאות עובדת?
אורי מקלב: אתם צריכים למצוא נוסחה למקומות האלה.
רונן כהן: אין בעיה, לא מגבילים מגזר ערבי.
קריאות: - - -      יוסף מסרי:     	- - - 32 אלף, וכל מגרש צריך- - -
רונן כהן: הבעיה שהוא מעלה קשורה למנהל.
אורי מקלב: לא מדובר כאן במאות מקרים.
יוסף מסרי: אני הלכתי עשרים פעם למנהל ודיברתי- -
רונן כהן: זה מנהל.
יוסף מסרי: גם אצלכם הייתי פעמיים.
שלמה מולה: אתה אומר שאתה לא מנהל?
שלמה מולה: אתה הכתובת שלו.
אבנר עורקבי: אני עדיין לא סיימתי.
אבנר עורקבי: אתם ראיתם פה את אסנת אוחיון.
אבנר עורקבי: ברגע זה אני מקבל תשובה ממשרד השיכון, מלשכת השר, לגבי יעקב ואסנת אוחיון מקריית גת מלשכת השר.
אבנר עורקבי: הם מקצים להם גובה סיוע של 355 לקניית דירה בקריית גת.
אבנר עורקבי: עכשיו, באמת- -
דפנה אזרזר: איזה סכום.
דפנה אזרזר: אם לא לבכות אז לצחוק.
רונן כהן: היא אמרה 550, אתה אומר 350?
שמחה בניטה: לא, ביחד.
רונן כהן: קיבלת את זה עכשיו טרי-טרי?
אבנר עורקבי: עכשיו טרי – 355 לסיוע לקניית דירת נ"ר.
משה רוטמן: זה מקרה פרטני, אבל יש עשרות מקרים שלא טופלו.
אורי מקלב: אבנר, תודה רבה.
שלמה מולה: אני משתתף בהרבה מאוד דיונים, וזה אחד הדיונים העצובים שאני משתתף בהם.
שלמה מולה: זה מאוד כואב לי, אני לא מבין איך אפשר להגיע למצב כזה.
שלמה מולה: רונן, אתה באמת מאוד מרשים אותנו.
שלמה מולה: אנחנו אמנם צועקים עליך, אבל אתה מרשים אותנו- -
שמחה בניטה: הוא לא הכתובת.
שלמה מולה: אין לנו טענות- -
אורי מקלב: - - - לכנסת, לא ליושב ראש.
שלמה מולה: אין לנו טענות אליך.
שלמה מולה: אבל אם יש לכם 70 נכים שלא קיבלו פתרונות, ואם כדי לקבל את זכאותו כנכה אדם מטורטר ומבקש בקשה, ואומרים לו לבוא עוד שבוע, עוד שבועיים וכן הלאה.
שלמה מולה: אם כל אדם הוא עולם ומלואו – אם הגישה שלכם תהיה שכל אדם עם המאפיינים שלו, עם הקושי שלו, עם הבעיה שלו, ולא רק לעזור לאותם ילדים נכים, אלא גם למעטפת שנותנת סיוע.
שלמה מולה: משפחה שלא עובדת, מפסיקה לעבוד וקשה להם, תחושת תסכול ומרמור כלפי המדינה – כל הדברים האלה שהם שאלות ערכיות.
שלמה מולה: בשאלות ערכיות אני מצפה שהמדינה תגלה יותר נדיבות, לא שתסתכל דרך המשבצות בלבד, אלא שהמדינה תראה את האדם דרך העיניים שלו ולהגיד מה אני הייתי עושה.
שלמה מולה: אם האדם הסביר היה מקבל איקס בשאלות ערכיות הייתי רוצה שתתייחסו ותיתנו איקס ועוד איקס, פי שלושה או פי ארבעה.
שלמה מולה: אני מחפש את הגישה.
שלמה מולה: אני לא מצפה מיובל שטייניץ.
שלמה מולה: תאמין לי, אני לא מצפה ממנו לשום דבר.
שלמה מולה: מי שתפיסת העולם שלו קפיטליסטית ורואה את הטייקונים ורוצה להתחכך עם העשירים, לא מבין כלום באדם הפשוט.
שלמה מולה: אני מציע, אדוני היושב ראש, כמו שאתה מנהל את הדיונים גם בנושאים אחרים ברגישות רבה, אני מבקש ממך שנקיים ישיבה עם שר האוצר, עם שר השיכון ועם שר הרווחה – עם שלושתם.
שלמה מולה: אני מבקש ממך שיהיה דיון רק עם חברי הכנסת על 70 המקרים האלה יחד עם הנציבות המקצועית של משרד השיכון ונקבע יעד שאנחנו רוצים להגיע אליו לפתרון.
שלמה מולה: עכשיו אני אדבר פוליטיקה.
שלמה מולה: החיים שלי ושל אילן מאוד קלים כי אנחנו באופוזיציה.
שלמה מולה: אבל לך יש תפקיד כפול – אתה גם בקואליציה- -
אורי מקלב: במקרים האלה אני באופוזיציה יחד איתך.
אורי מקלב: אלו שבקואליציה לעזור להם ואופוזיציה נגד - - -
שלמה מולה: אני מציע שנשב יחד עם השרים האלה.
שלמה מולה: השאלה היא מאוד פשוטה: כרגע יש 70 אנשים זכאים, האם המשרד מכיר בהם?
שלמה מולה: הוא אומר שבתקנה תקציבית אין לו.
שלמה מולה: דרך אגב, כשאני מוסיף לך את התקציב של משרד הקליטה יש לך 230, לא רק זה.
שלמה מולה: אתה אמרת שהשר גילה נדיבות ונתן 50 מיליון שקל – אבל איפה זה?
שלמה מולה: לאן זה הלך?
קריאה: 70 מיליון.
שלמה מולה: יש הכסף?
שלמה מולה: הוא בינתיים מקבל ריבית- -
קריאה: אין להם כסף, נגמר התקציב.
שלמה מולה: ה-מ.מ.מ.
שלמה מולה: אמון עליי.
שלמה מולה: כרגע לפי המסמך של ה-מ.מ.מ כתוב שב-2009 היו 24.4 מיליון ₪, ב-2010 – 21 מיליון שקל.
שלמה מולה: עכשיו הוא אומר, גם ניצלת את מה שיש לך ב-2010, אז אין לך כסף.
שלמה מולה: לכן אני מציע לקיים ישיבה עם השרים.
שלמה מולה: אני רוצה שהם יסתכלו על הנכים ויגידו שהם לא נותנים להם דירה.
שלמה מולה: אני רוצה לשמוע אותם.
בן יוסף: אז אולי תקבלו החלטות עקרוניות, לא רק לגבי 70 אנשים.
שלמה מולה: אמרנו.
שלמה מולה: לכן אנחנו רוצים לשבת איתם.
בן יוסף: החלטות עקרוניות על זכאות לדיור לאנשים עם נכויות.
שלמה מולה: אנחנו רוצים לשבת איתם.
בן יוסף: כל פעם יש ועדות.
בן יוסף: אני כבר 30 שנה בזה.
בן יוסף: כל פעם בא חבר כנסת חדש, כאילו מתגלה לו כל העולם ומלואו- -
שלמה מולה: מה זאת אומרת, עכשיו את אומרת לי, אתה חבר כנסת חדש והדברים מתגלים לך מחדש?
בן יוסף: לא, לקבל החלטות עקרוניות.
שלמה מולה: את לא יכולה להטיף מוסר.
שלמה מולה: אז מה אם אני חבר כנסת חדש?
קריאה: לא, להפך, החדש עובד הרבה יותר טוב.
אורי מקלב: לא קיבלת את זכות התגובה האחרונה.
אורי מקלב: הבנו את הגישה שלך.
שלמה מולה: מה זה הדבר הזה בכלל?
אילן גילאון: עם כל הכבוד- - -
בן יוסף: לא באתי להעליב.
אילן גילאון: אני באמת מקווה שלפחות הפונים הפרטיים.שהיו פה יימצא להם פתרון מידי אצלך כי זאת הוועדה לתלונות הציבור.
אילן גילאון: שנית אנחנו יכולים לדבר כל פעם על "חבר כנסת חדש" וכדומה; אם לא תהיה כאן דרישה למדיניות כוללת – כי אחרי 70 המקרים שנפתור יבואו עוד 150 – השאלה המרכזית שאתם צריכים לשאול בלי לתת אפשרות להפריד ולמשול בנו כל הזמן – אנחנו לא סולידאריים עם אנשים אחרים, אנשים אחרים לא סולידאריים איתנו.
אילן גילאון: כאן מדובר בבעיה של אחריות ממשלתית לגבי דיור – האם מדינה צריכה לתת דיור לתושביה, האם היא צריכה לתת עבודה, האם היא צריכה לתת בריאות?
אילן גילאון: אני בן אדם מיושן, ואני אומר שמדינה שלא נותנת את אלה היא בכלל לא זכאית להיקרא "מדינה".
אילן גילאון: זה לא מה שקורה אצלנו.
אילן גילאון: אם לא תראו את התמונה הכוללת בפעם הבאה אנחנו נמשיך לתקן דברים שלא היו צריכים להיות מקולקלים מלכתחילה.
אילן גילאון: זה התסכול הגדול, זה העצב – שאנחנו כל הזמן יושבים לתקן דברים שלא הייתה שום סיבה בעולם שיתקנו אותם.
אילן גילאון: מה זה "מאבק"?
אילן גילאון: מה זה "שביתת נכים"?
אילן גילאון: למה נכים בכלל צריכים לשבות?
אילן גילאון: איזו עמותה צריכה לנהל את הנכים מלבד משרד האוצר, הממשלה, משרד הרווחה?
אילן גילאון: זה התפקיד שלהם.
אילן גילאון: אבל במקום שאין אחריות, ומדינה לא רוצה – היא רוצה להתפרק – יש אלפי עמותות שמנהלים אותה.
אילן גילאון: לכן הבעיה המרכזית היא איך לוקחים את כל העניין הזה ורואים את האינטרס הכללי של האנשים בלי שכל פעם יספרו לנו את הסיפורים הידועים.
אילן גילאון: אתם צריכים להתאפק עכשיו עם עגלת הנכים כי יש טיל איראני שמגיע.
אילן גילאון: אני כבר לא קונה את הסיפור הזה.
אילן גילאון: אני לא קונה את הסיפור הזה כי אני יודע שרוב האנשים מתים מלחץ דם, מסוכרת, מסרטן – לא מהטיל האיראני.
אילן גילאון: לכן זה סדר היום שצריך להיות.
אילן גילאון: כשאומרים לכם, זה חברתי.
אילן גילאון: זה הפוליטיקה, אין פוליטיקה אחרת.
אילן גילאון: אני מוותר על שני גלגלים, לוקח את הסיכון כדי למלא את סל התרופות – זו הפוליטיקה, אין בלתה.
אילן גילאון: אין משהו אחר, שלא ישגעו לכם את השכל.
אילן גילאון: פה דיברנו ודיברנו – "גשדרנו" מה שנקרא.
אילן גילאון: אני בטוח שהציבור הישראלי, כמו אישה מוכה ילך ויבחר את אותם אנשים שבועטים לו בראש.
אילן גילאון: ואולי גם חלק מכם.
אילן גילאון: אז כאשר עושים את הדיון הזה תזכרו טוב-טוב לשאול את השאלה, מה מגיע לי ולילד שלי.
אילן גילאון: אם לא תדעו לשאול את השאלה הזאת, לא עשיתם שום דבר.
אורי מקלב: אני מבקש שהמפגש הבא בינינו יהיה מפגש עם בשורות אחרות ועם שינויים.
אורי מקלב: אנחנו נמשיך לעבוד בעניין הזה.
אורי מקלב: אנחנו מקדמים בברכה את כולם, את עמיתי חבר הכנסת הרב אמסלם.
אורי מקלב: אנחנו נתחיל קודם כל בסבב היכרות כדי שנדע מי ומי היושבים ולאחר מכן נפתח את הדיון.
אורי מקלב: רבותיי, אנחנו ביקשנו את הדיון הזה בעקבות פניות של גבאי בית הכנסת בערים שונות.
אורי מקלב: יש כמה נושאים, אבל הנושא הראשון שלנו בדיון הוא הנושא של פניות שהגיעו מגבאי בתי כנסת מכמה ערים, בשני מחוזות, שקיבלו מכתב מחברת החשמל שבו חברת החשמל מודיעה להם ש'הנדון הוא: התאמת תעריף החשמל לייעוד החצרים'.
אורי מקלב: אני מבין שבייעוד החצרים הכוונה למבנה.
חיים אמסלם: אני מבין שזה לא רק להם, זה בכל הארץ.
אורי מקלב: מה שלנו ידוע.
אורי מקלב: העיקרון הוא בכל הארץ, אבל פה אלה שקיבלו.
אורי מקלב: אנחנו תיכף נשאל מדוע נבחרו המקומות האלה ואיפה עוד נעשו ביקורות.
קריאה: נגיע לכל מקום.
אורי מקלב: אני באמת רוצה לשמוע אם במבנים חקלאיים גם נעשו סיורים ושינו ובדקו, ואם יש לכם ממצאים בעניין הזה.
אורי מקלב: אנחנו תיכף נגיע לזה, אנחנו רק בהתחלה, אנחנו מבקשים קודם כל להסביר את הרקע וגם להבין.
אורי מקלב: חלק מבינים, אבל גם לצורך הפרוטוקול וגם לטובת אלה שלא יודעים על מה אנחנו מתמקדים בדיון שלנו, שנגיד דברים ברורים.
אורי מקלב: הפנייה היתה, כפי שאנחנו מבינים וכפי שגם מרכז המחקר והמידע של הכנסת הביאו במסמך, שהתעריפים מחולקים לכמה וכמה תעריפים, אנחנו נתעכב על שני התעריפים הראשונים שזה תעריף ביתי שכולל בתים המשמשים למגורים בלבד, בתי תפילה ומבנים לצרכי חקלאות.
אורי מקלב: התעריף הבא הוא התעריף הכללי שהוא מבנים לתעשייה ומלאכה, מוסדות חינוך, תרבות, מרכזי קליטה, בתי חולים, בתי מלון, משרדי ממשלה וכולי וכולי.
אורי מקלב: במכתב שהופנה לבתי הכנסת היתה בקשה להעביר אותם מתעריף שהוא תעריף ביתי, לתעריף הכללי, שהוא, מטבע הדברים, יותר גבוה.
אורי מקלב: זאת בטענה שהמקום משמש לא רק לבית כנסת אלא גם כמקום לימוד.
אורי מקלב: אנחנו לא נעביר שיעורי היסטוריה בהזדמנות הזו, וגם לא שיעורים במסורת ישראל, אבל כפי שידוע, בתי כנסיות קיימים בעם היהודי אלפי שנים, בזמן בית המקדש הראשון ובמיוחד לאחר חורבן בית המקדש השני ולא צריך להרחיב ולומר שאין עוד דבר קדוש ביקום, בעולם כולו, כמו שבית המקדש קדוש ליהודים, ומילא, כפי שאנחנו יודעים, בתי כנסת הם בתי מקדש מעט ומאז שחרב בית המקדש בתי הכנסת משמשים כמקום תפילה וכינוס של היהודים.
אורי מקלב: מיותר להרחיב את הדיבור במדינה יהודית מה זה בית הכנסת לעם היהודי וודאי וודאי מה זה בית כנסת בארץ ישראל.
אורי מקלב: בתי הכנסת נועדו מטיבם, מעצם מהותם, לתפילה, אבל כבר במשך אלפי שנים היתה הפרדה בין בתי כנסת לבתי מדרש, זה מופיע היום גם בהלכה, אבל גם אנחנו לא נביא את ההלכה, הרב  אמסלם יכול להגיד לנו מה זה בתי כנסת ובתי מדרש, אבל גם אם אנחנו נביא ונתייחס למה שבתוך האנציקלופדיה שכאן הוציאו לי עוזריי, שהם מצטטים מה זה נקרא בית כנסת, 'בתי כנסת החלו להופיע בעקבות גלות בבל, תוך כדי בית המקדש הראשון, לאחר חורבן בית המקדש הראשון, בתקופת הבית השני'.