GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: אסנת אוחיון, בבקשה.
אסנת אוחיון: ילד חולה C.P. בגלל דלקת קרום המוח בילדות.
אסנת אוחיון: היום הוא בן 21.
אסנת אוחיון: אני גרה בדירה בקומה שנייה, 54 מטר, שמונה נפשות – שני זוגות תאומים – בלי מעלית.
אסנת אוחיון: לא מגיעה לי דירת נ"ר, לא אישרו לי.
אסנת אוחיון: הם טוענים שהייתה לי דירה שרכשתי, מכרתי אותה, החזרתי את המשכנתא, והם ראו שלא נשאר שום דבר.
אסנת אוחיון: כיום לא מגיע לי לקבל דירת נ"ר.
אסנת אוחיון: מה שכן, אישרו לי סיוע של 556 אלף שקל, מזה סך של 324 אלף שקל מענק מותנה ו-232 אלף שקל הלוואה.
אסנת אוחיון: היום אני לא יכולה למצוא דירה בת ארבעה חדרים ב-556 אלף שקל.
אורי מקלב: איפה את גרה?
אסנת אוחיון: אני גרה בקריית גת.
אורי מקלב: גם בטבלה שלנו זה לא נמצא במקומות היקרים.
אורי מקלב: מה הפער בין הדירה שאת יכולה לקנות לבין מה שמשרד השיכון מאשר לך?
אסנת אוחיון: אני לא יכולה לקנות בית בכלל.
אורי מקלב: אין לך בכלל זכאות עכשיו?
אסנת אוחיון: אין לי זכאות.
אסנת אוחיון: אני מכרתי בית בגלל הילד, אני לא עובדת.
אסנת אוחיון: במקצועי אני עובדת, ולא עבדתי בגלל המצב של הילד.
אסנת אוחיון: זה ילד שחטף דלקת בקרום המוח, עבר ניתוחי מוח.
אורי מקלב: אני מבקש גם ממשפחת יוסף מסרי לדבר.
יוסף מסרי: שלום לוועדה.
יוסף מסרי: אני בעל משפחה של שש נפשות: שני בנים ושתי בנות נכות עם C.P..
יוסף מסרי: יש לי 150% נכות.
יוסף מסרי: הם תמיד צריכות השגחה ועזרה.
יוסף מסרי: אין מי שיעזור לנו.
יוסף מסרי: ביקשתי מהרווחה לעזור לנו, ולא רוצים לעזור לנו בשום דבר.
יוסף מסרי: אנחנו גרים בבית של 50 מטר בשכירות.
יוסף מסרי: אין לנו בית בכלל.
יוסף מסרי: ביקשנו ממנהל משרד השיכון שיעזור לנו, והם אמרו שכשהבנות יהיו בנות 18 ומעלה יוכלו לעזור.
יוסף מסרי: כל פעם אני הולך ומדבר איתם, אולי יש חוק חדש שיכול לעזור לנו- -
שלמה מולה: מה זאת אומרת, אם הבנות לא בנות 18 אתה לא מקבל סיוע?
אורלי לוי אבקסיס: הן לא מזכות.
אורי מקלב: גיל 21.
אורי מקלב: אני גם לא בטוח שזה בגיל 18.
אורלי לוי אבקסיס: ילדים לא מזכים באופן אוטומטי את ההורים שלהם בדירת נ"ר.
אורי מקלב: ילד נכה לא מזכה את ההורים שלו.
אורי מקלב: אדם נכה – כן, אבל ילד נכה, לא.
אורי מקלב: יוצאים מנקודת הנחה שאולי ילד אפשר להרים- -
אורלי לוי אבקסיס: שההורים יהיו העובדים הסיעודיים שלו.
אורי מקלב: זה עד גיל 21.
אורי מקלב: יש אולי הטבות כמו עזרה בשכר דירה- -
אורלי לוי אבקסיס: אבל בוא לא נשכח שגם אין עזרה בעובדים סיעודיים.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו דיברנו על זה בוועדה שקיימנו.
אורי מקלב: אנחנו עכשיו בדיונים, אבל אנחנו מפרידים בין הדברים: בין העזרה של שר"ם לבין הילדים הנכים האלה, שאנחנו יודעים מה המשמעות לגבי ההורים, אבל גם לגבי עצם הדיור שלהם.
אורי מקלב: אמרנו שנתמקד הפעם מעבר לבעיה שיש לכל נכה, בשאלה מדוע הילדים הנכים לא מזכים את ההורים בדירת נ"ר.
אורי מקלב: אנחנו מדברים על מקרים שאין יכולת, ואנחנו יודעים שלא ישתנו- -
שלמה מולה: זה במילא דירה של המדינה, ובסוף היא תגיע למדינה.
שלמה נקווה: נציג משרד השיכון פה יכול לעזור לכם.
אורי מקלב: אנחנו יודעים, נגיע למשרד השיכון.
אורי מקלב: אנחנו גם יודעים עוד דבר אחד: ההורים האלה עושים מאמצים מאוד גדולים כדי להחזיק אותם בבית.
אורי מקלב: אם הילדים האלה היו הולכים למוסדות למדינה זה היה עולה הרבה יותר- -
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו גם לא ממליצים להם.
אורי מקלב: לא זו, אף זו – אני רוצה להגיד דבר אחד שאולי לא נעים להגיד אותו ברבים: מכיוון שהילדים האלה גרים בבית תוחלת החיים שלהם הרבה יותר ארוכה.
אורי מקלב: ההשקעה שההורים משקיעים בהם, מוסרים את נפשם ממש כדי לגדל אותם ולטפח אותם – הם לא יכולים לקבל את זה בשום מוסד.
אורי מקלב: לכן גם התוצאה וההמשך הוא שתוחלת חייהם של הילדים האלה היא יותר ארוכה.
אורי מקלב: אשר על כן כל מחשבות נסתרות שיש אולי למשרדים מדוע לא מאשרים לילדים הן מחשבות שצריכות להתבטל מאליהן.
אורי מקלב: אנחנו רואים את זה גם אחרי גיל 21 שלילדים האלה יש תוחלת חיים וחיים יותר טובים.
אורי מקלב: לכן איך אפשר לחשוב בכלל שילדים כאלה צריכים לעלות לא קומה אחת ולא שתי קומות, אלא בכלל כמה מדרגות?
רונן כהן: אדוני היושב ראש, אני חייב בצד העובדתי- -
אורי מקלב: רק שנייה, אני אתן את רשות הדיבור.
רונן כהן: לא, כי ילדים זכאים.
אורלי לוי אבקסיס: לא באופן אוטומטי.
אורי מקלב: אתם יכולים ללכת, אנחנו מבינים את המצב.
אסנת אוחיון: אני יכולה לשאול אותו?
אסנת אוחיון: כשדיברתי אמרתי שאני לא זכאית לדירת נ"ר, והוא צעק שאני זכאית.
רונן כהן: לא, את זכאית לחלופה של נ"ר.
אסנת אוחיון: לא, בפירוש אמרו לי שאני לא זכאית.
רונן כהן: הבנתי.
אסנת אוחיון: אין חלופה.
רונן כהן: לא זכאית לרכוש דירת נ"ר.
רונן כהן: היא זכאית לרכוש דירה במסגרת המבצע, כלומר מענק- -
שמחה בניטה: אבל אין לה כסף.
שמחה בניטה: בגלל זה היא מכרה את הדירה.
רונן כהן: אני מאוד רוצה לענות.
רונן כהן: אני מכבד, אני מכבד.
אורי מקלב: מר מסרי, בבקשה.
יוסף מסרי: אני גר בכפר שיש בו 12 אלף תושבים.
יוסף מסרי: כל שנתיים נותנים שבעה מגרשים, וכל מגרש צריך תעודת זכאות.
יוסף מסרי: הילדים שלי לא יכולים להוציא תעודת זכאות כי הם מתחת לגיל 18.
יוסף מסרי: איך אני אחיה?
יוסף מסרי: אני גר בבית של 50 מטר, המקלחת שלהן במטבח, אני ואשתי ישנים בסלון, וארבעה ילדים ישנים בחדר של 15 מטר – זה הבית שלנו.
יוסף מסרי: אין אפשרות לחיות.
יוסף מסרי: אני כל יום מת, כל יום אני מסתכל שמישהו יעזור לנו – הולך לרווחה, הולך למועצה, הולך למשרד השיכון, הולך למנהל – אף אחד לא רוצה לעזור לנו.
יוסף מסרי: אני גם מתנדב באקי"ם ועוזר לאנשים כדי שייתן לי עניין.
יוסף מסרי: אני תמיד נותן יד לאנשים באזור שלנו.
יוסף מסרי: אבל מישהו שייתן לנו יד לעזור לילדים האלה לחיות חיים כמו שצריך.
יוסף מסרי: הם צריכים מיטות מיוחדות, צריכים כיסאות רחיצה מיוחדים.
יוסף מסרי: שייתנו לי דירה בקומה ראשונה, ייתנו לי מגרש אדמה לבנות עליו.
יוסף מסרי: רק שייתנו לי מגרש לקנות דירה מיוחדת לילדים האלה.
יוסף מסרי: הם רוצים לחיות כמונו.
יוסף מסרי: בצפון, ליד כרמיאל.
אורי מקלב: הבהרת את זה היטב, מר מסרי.
אורי מקלב: אנחנו נעבור עכשיו- -
שלמה נקווה: יש פה זוג עם שלושה ילדים נכים ורציתי שהוא ידבר.
אורי מקלב: בבקשה, רונן מדרי.
רונן מדרי: שלום.
רונן מדרי: אנחנו הורים לשלישיית נכים שמרותקים לכיסאות גלגלים.
רונן מדרי: יש להם שיתוק מוחין בדרגה מאוד קשה.
רונן מדרי: אנחנו היום במשא ומתן עם משרד הבינוי והשיכון כבר תקופת-מה- -
אורי מקלב: אתם חמש נפשות?
רונן מדרי: כן.
רונן מדרי: בהתחלה הקצו לנו דירת שלושה חדרים, שזה נשמע לי מאוד אבסורד וערערתי- -
אורלי לוי אבקסיס: דירת עמידר או דירת נ"ר?
רונן מדרי: על דירת נ"ר.
שלמה מולה: איפה אתם גרים?
רונן מדרי: בראש העין.
רונן מדרי: כיום אנחנו גרים בקומה רביעית עם מעלית, ואני כבר לא מדבר שיש לנו סרטים לא פעם ולא פעמיים כשהמעלית נתקעה לנו, ומיותר לציין מה זה עם  שלושה נכים, לרדת מדרגות ארבע קומות.
רונן מדרי: החיים לא קלים גם ככה עם הילדים עצמם, עם הטיפול בהם ועוד הרבה.
אורי מקלב: בני כמה הילדים?
רונן מדרי: בני ארבע.
אורי מקלב: שלישייה?
רונן מדרי: שלושתם במצב לא קל.
רונן מדרי: אני פשוט מבקש שיבינו את העניין.
רונן מדרי: המצב הוא מאוד חריג.
רונן מדרי: זה לא ילד אחד ולא שניים, זה שלישייה – הכול כפול שלוש בהרבה דברים.
אורי מקלב: לא מאשרים לך- -
רונן מדרי: אני חייב דירת קרקע עם נגישות.
אורי מקלב: ולא אישרו לך בכלל?
רונן מדרי: אישרו לי דירת ארבעה חדרים, אבל הסכום שהקצו לי לא מספיק.
אורי מקלב: תגיד את הסכומים – מה הקצו לך ומה הסכומים.
רונן מדרי: בהתחלה אישרו כ-800 אלף שקל, אחרי שערערתי העלו ל-1 מיליון שקל.
רונן מדרי: אחר כך שוב ערערתי, וכל פעם אני צריך- -
אורי מקלב: מה המחירים היום?
רונן מדרי: נכון להיום – 1.187 מיליון.
ציפורה מדרי: אבל זה לא מספיק לדירת קרקע.
רונן מדרי: זה לא מספיק לדירת קרקע עם חמישה חדרים לפחות.
אורי מקלב: מה המחיר של דירת קרקע?
רונן מדרי: לפחות 1.5 מיליון.
רונן מדרי: ראיתי דירת גן שמתאימה לצרכים של הילדים.
רונן מדרי: הילדים גדלים, והם צריכים מיטות יותר גדולות, מיטות לפי הצרכים שלהם.
רונן מדרי: יש להם הציוד הרפואי שלהם וכל הדברים מסביב.
רונן מדרי: זה לא פשוט.
אורי מקלב: אתם מטפלים בילדים לבד?
רונן מדרי: אנחנו מטפלים בהם.
שלמה נקווה: אלה גיבורים, אלה.
שלמה נקווה: גיבורים.
רונן מדרי: אנחנו מטפלים בילדים האלה במסירות נפש.
רונן מדרי: אנחנו לא עובדים.
רונן מדרי: החיים שלנו פשוט נעצרו לנו.
אורי מקלב: כולכם עבדתם ועזבתם את העבודה- -
ציפורה מדרי: רק הילדים עכשיו.
רונן מדרי: אנחנו רואים בעיניים את הילדים שלנו, זה הכול.
שלמה מולה: בני כמה הילדים?
שלמה נקווה: חשוב שגם המאזינים ידעו שאם הוא היה שם אותם במוסדות זה היה עולה 100 אלף שקל בחודש, וזה היה נופל על המדינה.
שלמה נקווה: איפה השיקולים של המדינה פה?
שלמה נקווה: אני מסתכל עליהם וכולי בפנים בוכה – איך בכלל האנשים האלה צריכים להגיע לכנסת?
שלמה נקווה: לא היו צריכים להגיע לכאן.
שלמה נקווה: הם היו צריכים לקבל דירות – כולם פה היו צריכים לקבל דירות.
שלמה נקווה: חבל שאין כאן האנשים הנכונים שבאנו לתקוף אותם, ודווקא שמתם בשורה הזאת את החברים הטובים שלנו- -
אילן גילאון: לא שמנו.
שלמה נקווה: - - ואנחנו פה קושרים את עצמנו.
שלמה נקווה: מדינת ישראל צריכה לפתור את הבעיה של הדיור של הילדים הנכים.
שלמה נקווה: זאת בושה שהם הגיעו לפה.
רונן מדרי: אני במצב לא פשוט.
רונן מדרי: אני כרגע נמצא פה עכשיו.
רונן מדרי: הייתי מביא אותם, אבל הם ילדים שמפרכסים.
רונן מדרי: אני יושב איתך פה לדבר, ואני בפחד מה קורה איתם שם.
רונן מדרי: הסבתות איתם זה לא פשוט.
רונן מדרי: אני לא צריך להגיע למצב שאני פה וצריך להיות בפחד.
רונן מדרי: אני רוצה לראות שמישהו מלמעלה יבוא- -
ציפורה מדרי: יום אחד.
רונן מדרי: איזה יום אחד?
רונן מדרי: חצי שעה תבוא, תהיה עם ילדים כאלה, תטפל בהם, אני רוצה לראות.
רונן מדרי: חצי שעה.
אורי מקלב: במקום שאנחנו נישא אתכם על כפיים הם נושאים את הילדים על הכפיים.
רונן מדרי: למה אנחנו צריכים לעבור את כל זה, על מה?
ציפורה מדרי: הם גדלים, וככל שהם גדלים הקושי גדל.
רונן מדרי: איפה הזכויות?
רונן מדרי: חובות נתתי למדינה, ואני נותן – איפה הזכויות שלי?
רונן מדרי: זה המצב עכשיו, צריך לתת יד בעניין הזה.
רונן מדרי: זה מצב חריג, זה לא פשוט.
שמחה בניטה: רצינו שהשר יהיה פה.
שמחה בניטה: השר היה צריך לתת כאן תשובות.
רונן מדרי: אי אפשר להמשיך עם זה ככה.
אורי מקלב: אם הוא היה סר למרותנו אז הכול היה נראה אחרת.
שלמה נקווה: אני חושב שהכתובת זה שר האוצר- -
אסנת אוחיון: שר האוצר זה הכתובת- -
שלמה נקווה: - -  שהקצה את הכסף וקשר אותם בחוט.
אסנת אוחיון: - - - להקשיב לנו.
שמחה בניטה: יקשיב, אז מה זה עוזר?
אסנת אוחיון: האוצר צריך לתת כסף.
שמחה בניטה: הוא יכול להקשיב ולהגיד כן, כן, כן זה לא עושה כלום.
שמחה בניטה: ת'כלס זה לתת כסף.
אורי מקלב: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.
אילן גילאון: אני אשתלב בהמשך כי הייתי רוצה לשמוע פתרונות.
אילן גילאון: הרי לתאר את המצב אנחנו יודעים.
אילן גילאון: הבעיה המרכזית היא שאין דירות, לא נבנו דירות בדיור הציבורי בכלל עד היום.
אילן גילאון: כל השאלה היא מי מקבל כמה ולמה - - - זאת בושה וחרפה שאנחנו צריכים לתקן כל פעם דברים שלא היו צריכים להיות מקולקלים מראש.
אילן גילאון: אני בכיוון של מומו לגמרי בעניין הזה.
אילן גילאון: אני אשתלב בדיון יותר מאוחר.
אילן גילאון: אני רוצה לשמוע פתרונות.
אורי מקלב: זאת לא בעיה של דירות.
אורי מקלב: במקרה הזה מאפשרים להם לקנות- - -      אילן גילאון:     	אותה הסיבה שהם יושבים בהפגנה על הנושא של הקצבאות היא הסיבה שהם צריכים להיות כאן בגלל - - - היא הסיבה שחסרים כיסאות, היא הסיבה שסוגרים לעיוורים – אותה סיבה מרכזית בדיוק.
אורי מקלב: שלא תפחד לתקוף את מי שאתה רוצה.
שלמה נקווה: אז תגידו בעולם שמדינת ישראל לא רוצה נכים, תצאו בגלוי ואל תשחקו אותה יפי נפש, תסעו לכל הקונגרסים בעולם ותייצגו את המדינה ותבנו מגדלים פה על אנשים.
שלמה נקווה: אלה שבונים מגדלים מטפלים באנשים כי כל המגדל הזה ייפול.
שלמה נקווה: כי משפחה ענייה זאת פצצה מתקתקת, ואנחנו רואים את זה כל יום ברחובות.
שלמה נקווה: אסור שיהיו עניים, ובמיוחד שלא יהיו נכים שאין להם התנאים שלהם.
אורי מקלב: תודה, מומו.
אורי מקלב: במקרה הזה, בשונה מדירות- -
אילן גילאון: הדיון הוא לא ברחמים, הדיון הוא בזכויות בסיסיות של אזרחים בתוך מדינה.
אילן גילאון: זה הדיון, שאנחנו נבין טוב-טוב.
אילן גילאון: כל פעם לנהל את אותו דיון ולעשות עוד יורצייט לנכים.
אילן גילאון: כל פעם עושים פה אזכרה לאיזשהו משהו, ואחרי זה ממשיכים הלאה.
אילן גילאון: מי מקבל – כמה?
אילן גילאון: מי משלם – כמה?
אילן גילאון: יש פה קבוצה של 80 מיליונרים שמקבלים את כל טוב המדינה- -
אילן גילאון: - -  אי אפשר - - -
אורלי לוי אבקסיס: להם יש גם חובות אבודים שהבנקים מוחקים.
שלמה מולה: אוצרות המדינה לוקחים בכיף.
אורי מקלב: בשונה מדירות עמידר כאן מדובר על כך שיש אפשרות לאנשים לקנות דירות.
אורי מקלב: השאלה היא מה התקציב.
אילן גילאון: למה הם צריכים לקנות?
אילן גילאון: למה אין דירות להשכרה?
אורי מקלב: השכרה זה התאמות- -
אילן גילאון: לא, כי לקחו את הכסף של הדיור הציבור בגניבה ולא בנו דירה במשך 15 שנים מהכסף.
אילן גילאון: החוק קבע שהכסף הזה נועד לבניית דירות.
שלמה נקווה: איפה מבקר המדינה שיחקור את זה?
שלמה נקווה: זה דורש חקירה ממשלתית.
אורי מקלב: היום ביטוח לאומי לא ייתן לך שום תקציב להתאמה אם הדירה היא שכורה.
שמחה בניטה: אתה גם לא יכול כי בעל הבית לא ייתן- -
אורי מקלב: בעל הבית לא ייתן, אבל ביטוח לאומי לא יתקצב את זה אם הדירה שלך.
שמחה בניטה: משרד הבריאות לא יתקצב.
אילן גילאון: תני לי חודש להיות שר אוצר, אני לא צריך יותר מזה, בסדר?
אילן גילאון: לא צריך את כל הדאווין הזה.
אילן גילאון: אין מאיפה לקחת?
אילן גילאון: אני אראה לך תוך שלוש דקות מאיפה.
אורי מקלב: חברת הכנסת אורלי לוי.
אורלי לוי אבקסיס: אני מראש מתנצלת כי עוד מעט אני צריכה לעזוב, יש לי ביקור במעון על"ה לילדים נכים סיעודיים.
אורלי לוי אבקסיס: בירושלים.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה אבסורד אחד גדול.
אורלי לוי אבקסיס: חוק הדיור הציבורי היה אמור לפתור בעיות ולתת לאנשים הזדמנות לרכוש את דירתם ולחיות בה בכבוד, בעיקר אנשים ששנים ארוכות משלמים שכר דירה למדינה.
אורלי לוי אבקסיס: בעיקרון שהזכיר חבר הכנסת אילן גילאון המדינה הייתה אמורה להשתמש באותם כספים כדי לבנות בתים חדשים כדי להגדיל את המלאי.
אורלי לוי אבקסיס: האבסורד הנוסף הוא שלא כל הדירות נמכרו לזכאים.
אורלי לוי אבקסיס: זאת שאלה שגם הפניתי למשרד השיכון בתחילת הקדנציה שלי וגם קיבלתי תשובה עמומה.
אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת על דירות שיצאו לשוק החופשי, חברים.
אורלי לוי אבקסיס: כי אמרו שלא שווה למשרד השיכון לשפץ.
אורלי לוי אבקסיס: מצד שני גם לא יוצרים דירות חדשות.
אורלי לוי אבקסיס: צריך לשים את הדגש על הבעיה המהותית: גם אם נצא מנקודת הנחה שכולם יקבלו את הזכאות המלאה שלהם – אם מדובר פה שכל הקודם זוכה, ומדובר פה על 21 מיליון שקל בשנה – נגמר התקציב, יש לך זכאות.
אורלי לוי אבקסיס: אתה לא יכול לעשות כלום.
אורלי לוי אבקסיס: איך אמר פעם שמיר: אז תמסגר ותתלה את זה על הקיר.
אורלי לוי אבקסיס: מה יעשו אותם ילדים?
אורלי לוי אבקסיס: מה תעשה אותה משפחה?
אורלי לוי אבקסיס: האבסורד הגדול יותר הוא שאותם ילדים לא מזכים את ההורים שלהם באופן אוטומטי בדירת נ"ר, מה שאומר שההורים צריכים לחפש.
אורלי לוי אבקסיס: שמענו כאן על זוגות שעזבו את מקום עבודתם כדי להפוך להיות עובדים סיעודיים של הילדים שלהם, ובפועל הם חוסכים כסף למדינה.
אורלי לוי אבקסיס: כל יום שהילד נמצא בחזקת ההורים המדינה חוסכת כסף- -
רונן מדרי: בית חולים פרטי בבית.
אורלי לוי אבקסיס: אני מבינה לחלוטין את מה שאתה אומר.
אורלי לוי אבקסיס: מצד שני, גם אם נכניס את הילדים לתוך הזכאות האוטומטית לדירת נ"ר ולא גיבשנו סעיף תקציבי בהתאם – נשארנו באותה בעיה.
אורלי לוי אבקסיס: כיום יש כ-80 ממתינים בשנה שזכאים כבר לדירת נ"ר, אבל אומרים להם – נגמר התקציב השנתי.
אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו לא נעשה פה מהלך שיגדיל בהתאם לזכאים התקציב יהיה בהתאם למספר הזכאים לדירת נ"ר.
אורלי לוי אבקסיס: מן הראוי- -
אורלי לוי אבקסיס: - - מן הראוי שבדיון שכזה - -
בן יוסף: אתה חבר כנסת ואתה חבר כנסת.
בן יוסף: כל כך מסכנים פה, אבל כל מה שצריך זה לעשות את השינוי בחוק- -
אורלי לוי אבקסיס: בואי אני אסביר לך איך הכנסת עובדת.
אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, לא, אני חייבת להסביר פה משהו – אנחנו באותו צד.
אורלי לוי אבקסיס: חבר הכנסת יכול להציע הצעת חוק שהיא לא תקציבית, זאת אומרת עד 5 מיליון.
אורלי לוי אבקסיס: ההצעה הזאת עולה עשרות מיליונים, אם לא מאות מיליונים.
אורלי לוי אבקסיס: מה שאומר שמשרד השיכון צריך להפוך הצעת חוק כזאת להצעה של המשרד שלו.
אורלי לוי אבקסיס: ואם זה יהפוך להצעה של המשרד שלו אז הממשלה תאשר אותה.
אורלי לוי אבקסיס: אם הממשלה תאשר אותה ימצאו לזה גם תקציב בהתאם.
אורלי לוי אבקסיס: זאת בושה וחרפה שאנחנו חיים במדינה שבה גם ידינו כבולות בתור חברי כנסת ולא יכולים להציע הצעת חוק כזאת כי היא תקציבית.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים לבוא ולהתריע, אנחנו יכולים לבוא ולזעוק את הזעקה – גם אנחנו מוגבלים.
אורלי לוי אבקסיס: מן הראוי ששר השיכון ושר האוצר ישבו בדיון כזה ולא לשלוח את הפקידים שלהם, תסלחו לי.
אורלי לוי אבקסיס: אתם לא אמונים לתת לנו תשובות.
אורלי לוי אבקסיס: גם אם תיתנו לנו תשובות הן יהיו מין תשובות טכניות כאלה כי אין לכם היכולת והאפשרות להתחייב למשהו, אין לכם המנדט לשנות, אין להם המנדט להגיד, אנחנו נשנה, אנחנו נעשה.
אורלי לוי אבקסיס: מה שאומר ששלחו אתכם להיות מטרה לחיצים שלנו, ואחרים יסתתרו מאחורי גבכם.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לצאת פה בזעקה ולקבוע לשר האוצר ולשר הבינוי והשיכון ולשר הרווחה לתת פה יד, כי מצד אחד אם אין שכירות – אף אחד לא עוזר בשכירות ואף אחד לא נותן תקציב ראוי לדירות נ"ר למי שזכאי.
אורלי לוי אבקסיס: אין לנו חדש, אנחנו לא נצא פה בשום בשורה.
אורלי לוי אבקסיס: באמת לא נעים לי להגיד את זה, אבל כמו שאמר חבר הכנסת גילאון, אם לא יהיו פה פתרונות לא יהיה כלום, אלא אם כן הסמיכו אתכם לתת לנו פה בשורה – אני אשמח לשמוע אותה בטרם אני יוצאת.
אורלי לוי אבקסיס: אם לא, אני אתעדכן עם החברים פה.
אורלי לוי אבקסיס: אז באמת הייתי שמחה לשמוע שיש לכם איזשהו אור ירוק להתחייב פה על כמה דברים עם סעיף תקציבי במקביל.
אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת אם אתם מתחייבים על משהו תגידו- - -
אסנת אוחיון: עם כאלה ילדים לבוא ושר השיכון לא יכול להגיע?
אסנת אוחיון: באנו מהדרום.
שמחה בניטה: והיא באה מעכו.
אורי מקלב: המטרה של הדיון שלנו פה הוא להציף את הנושא ולקדם אותו.
אורי מקלב: יש לנו גם ניסיונות.
אורי מקלב: הכנסת גם עובדת – יש ועדות שדנות, מכאן נמשיך הלאה.
אורי מקלב: אנחנו לא תמיד מתחילים בפגישה כי לא תמיד היא נענית, לא תמיד יודעים את התמונה.
אורי מקלב: חברי הכנסת שנמצאים פה היום רואים את התמונה, אחרים רואים את התמונה.
אורי מקלב: בפגישה האחרונה שהייתה לי עם שר הרווחה בעקבות דיון הוועדה בנושא השר"ם – עזרה לילדים נכים - -
אבנר עורקבי: הוא עובד עלינו.
אורי מקלב: - - אבל הוא ידע את כל מה שנאמר פה- -
אבנר עורקבי: אבל הוא עובד עלינו.
אורי מקלב: - - הוא גם ראה את המראות, אחרים רואים את הדברים האלה.
אורי מקלב: כל המטרה שלנו היא לנסות לקדם בכל הדרכים האפשריות, כולל הצעות חוק, פגישות עם השר ועם האנשים הרלוונטיים.
אורי מקלב: שכולם עכשיו יבינו שתקציב שניתן לא מספק, לא משקף ולא נותן שום מענה לבעיות הקשות ששמענו עליהם.
אורי מקלב: משפחת בלנש.
אסתר לאה בלנש: אני באה מעכו, אני סובלת כבר למעלה מ-24 שנים מדלקת פרקים כרונית.
אסתר לאה בלנש: זה נעשה יותר קשה.
אסתר לאה בלנש: אני חיה עם בעלי, שיהיה בריא, תינוק שנולד ומטפלת.
אסתר לאה בלנש: לפני הנישואים פניתי למשרד השיכון לקבלת דירה ולא אישרו לי, נתנו לי דירות מעמידר.
אסתר לאה בלנש: דחיתי כי הדירה לא התאימה לי, ולאחר מכן כשהתחתנתי הייתי צריכה להגיש בקשה מחדש.
אסתר לאה בלנש: גם שם לא אישרו לי עם בעל, ילד ומטפלת דירת נ"ר.
אסתר לאה בלנש: אמרו לי שאני צריכה להמתין, שאני רשומה ברשימת הממתינים הראשונים, וברגע שתתפנה דירה, אקבל.
אסתר לאה בלנש: ביקשתי מאוד שזה יהיה בעכו כדי שבעלי לא יפסיד את זמני הלימוד שלו.
אסתר לאה בלנש: בעקבות המצב שלי בעלי יצא מהכולל, וכרגע בלשון סגי נהור הוא "שפוט של הבית" עם המטפלת יחד.
אסתר לאה בלנש: הצרכים והקשיים מאוד גדולים בבית, וההוצאות הן רק מהקצבה שלי.
אסתר לאה בלנש: לפני שנה השכירות עלתה לי כ-2,000 שקל, והשנה היא עולה לי הרבה יותר.
אסתר לאה בלנש: כל שנה אני נאלצת לעבור מדירה לדירה כי אין לי דירת נ"ר- -
שלמה מולה: את מקבלת השתתפות בשכר הדירה?
אסתר לאה בלנש: אני מקבלת.
דוד בלנש: עדיין נמוך.
דוד בלנש: הכי גבוה זה 1,250 ₪, אבל זה עדיין נמוך.
שלמה מולה: 1,200 זה הכי גבוה?
דוד בלנש: המצחיק הוא שהדיור בחוץ דורש שיפוצים בבית.
דוד בלנש: על הבית הכי קטן- -
אסתר לאה בלנש: דורשים למעלה מ-3,000 שקל.
דוד בלנש: עכו נחשבת לאחד המקומות הזולים וגם עכשיו זה התייקר.
דוד בלנש: אם הייתי גר בתל-אביב אולי הייתי משכיר דירת חדר, 13 מטר מרובע בסכום הזה.
אורי מקלב: ב-1,200 שקל גם זה לא.
שלמה נקווה: בסכום הזה אתה יכול לשכור מלונה, לא חדר.
אורי מקלב: ב-1,200 שקל אי אפשר.
אורי מקלב: אני יודע בסכום של 3,000, אבל לא בסכום שאתה מקבל.
דוד בלנש: - - -
אורי מקלב: אני רק רוצה להבין, ואני רוצה שגם משרד השיכון ישמע – את עם כיסא ממונע.
אסתר לאה בלנש: כן.
אורי מקלב: לפי מה שלנו ידוע כיסאות ממונעים נמצאים בראש הרשימה.
אורי מקלב: אנחנו לא מדברים על כאלה שנמצאים בתחתית הרשימה.
אסתר לאה בלנש: ביקשתי דירת נ"ר.
אסתר לאה בלנש: התפנתה דירה לא בעכו, אלא בזיכרון.
אסתר לאה בלנש: אמרתי שאני לא מוכנה לגור בזיכרון יעקב כי כל הטיפולים שלי הם באזור שלי וגם המשפחה שלי שם, ואני לא מוכנה לעבור, ואני מבקשת שימציאו לי את הסכום שמגיע לי ומתאים לי לפי אחוזי הנכות הגבוהים שיש לי, ולא כל הזמן לבוא ולהתחנן.
אסתר לאה בלנש: מספר המכתבים שכתבתי – וגם לך כתבתי – הייתי מזמן יכולה לקבל דירה.
אסתר לאה בלנש: אני לא צריכה לעשות מאמצים די קשים כדי להגיע משם לכאן כדי להתחנן.
אורי מקלב: בעקבות הפנייה שלך ושל אחרים אנחנו מקיימים את הדיון הזה.
אסתר לאה בלנש: אמרו לי שאני לא זכאית לקבל דירת נ"ר.
אורי מקלב: אנחנו רק רוצים להיות פרקטיים – מה הפער בין מה שאת- -
אילן גילאון: חבר הכנסת מקלב, לצערנו הרב, לא מחזיק מלאי של דירות.
אילן גילאון: הלוואי שהיה מחזיק.
אורי מקלב: - - יש לכם פער במחירים.
אסתר לאה בלנש: הייתי בשיקום ארבע שנים ואמרו לי שאני זכאית לדירת עמידר.
אסתר לאה בלנש: אין דירות עמידר בעכו, ואני ממתינה כבר למעלה מארבע שנים.
אורי מקלב: מדוע את לא זכאית לדירת נ"ר?
אסתר לאה בלנש: לא קיבלתי תשובה חותכת.
אבנר עורקבי: יש לי תשובה.
אבנר עורקבי: יש הוראה מנהלתית בין שרים שלא לרכוש דירות נ"ר לא בעכו ולא בקריית גת.
אבנר עורקבי: זאת הוראה שיצאה מהשר הקודם- -
אבנר עורקבי: אנחנו מחכים לשינוי.
אסנת אוחיון: כי הוא רצה להעלות את המצב הסוציו-אקונומי בעיר.
אורי מקלב: אנחנו נרצה לאמת את הדבר הזה.
אבנר עורקבי: אני מדבר בשיא הרצינות.
שלמה מולה: יש הוראה כתובה?
אבנר עורקבי: לא, זאת הוראה בעל-פה.
אורי מקלב: אנחנו בוועדה של הכנסת.
אורי מקלב: אני לא צריך לשמוע את אבנר מעלה את הנושא.
אורי מקלב: נשמע את התשובות האם יש באמת הוראה כזאת.
אסתר לאה בלנש: אני רוצה לומר עוד משפט אחד: האמת היא שכל שנה אני עוברת דירה רק בגלל הסכומים הכספיים שאני לא מצליחה לעמוד בהם.
אסתר לאה בלנש: אז עכשיו נגמרת לי שכירות, והוא רוצה להעלות לי, ואני לא מוצאת דירה.
אסתר לאה בלנש: יש עוד דירה שעולה בערך 900 או 1 מיליון שקל, והיא למכירה, ולי אין אפשרות לקנות אותה.
אסתר לאה בלנש: הוא אמר לי, יש לך כסף לקנות את הבית?
אסתר לאה בלנש: אמרתי לא, אין לי.
אסתר לאה בלנש: זאת דירת קרקע- -
דוד בלנש: השטח הוא עצום, הבית הוא יחסית גדול, העניין הוא שהמחירים בעכו הם לא בשמים- - -     עוד דבר חשוב שאני רוצה לציין – אחד האנשים שאחראים לחלק לאנשים את הדירות בעמידר או עמיגור אמר במפורש שאין דירות בעכו, לא התפנו דירות.
אסתר לאה בלנש: מחכים עד שמישהו ימות?
דוד בלנש: אין דירות.
דוד בלנש: אני גר ביחידה - - - של שני חדרים וחצי.
אורי מקלב: לפי התשובה שאתה מקבל עכשיו, אין גם סיכוי.
אורי מקלב: חבל להתאמץ.
אורי מקלב: זה בכלל לא שאלה של התאמה.
שמעון יאיר: אדוני היושב ראש, אפשר לומר משהו?
שמעון יאיר: מילה אחת.
שמעון יאיר: זה נשמע כמו session לשכנע משוכנעים.
שמעון יאיר: כולנו מסכימים.
שמעון יאיר: למה לא תדאג שיבוא לכאן שר השיכון או שר האוצר?
שמעון יאיר: יש לך הסמכות.
שמעון יאיר: בוא נזמין אותם.
אורי מקלב: אמרנו את זה כבר כמה פעמים.
שמעון יאיר: אבל אתה יודע, אנחנו בוכים ובוכים ולא יוצא מזה.
אורי מקלב: זה בסדר, אנחנו מודעים לזה, אבל אנחנו שומעים ומתרשמים ורוצים- - -
שמעון יאיר: אבל בא לי לבכות.
שמעון יאיר: הבנו.
אורי מקלב: אתה מציע להפסיק לשמוע?
שמעון יאיר: לא, אולי אפשר לשמוע את רונן ולהגיד לו להביא את השר שלו, ולהמשיך הלאה.
דוד בלנש: אני טיפלתי בנכים, ולפי הדברים שאני שומע פה להנהן בראש זה נחמד ונעים.
דוד בלנש: אבל אני טיפלתי בהם, אני יודע מה זה, אני ראיתי את כל סוגי המצבים.
דוד בלנש: אני אומר לך שבין להנהן לבין לטפל – אני הייתי חוזר מהעבודה מותש.
דוד בלנש: הם ישנים איתם, הם קמים איתם, הם חיים איתם 24 שעות.
דוד בלנש: תיתנו תשומת לב כללית- -
אורי מקלב: אתה מדבר על ההורים לילדים הנכים.
דוד בלנש: נכון.
דוד בלנש: לא רק ההורים, גם אני בבית.
אסתר לאה בלנש: עובדת זרה, לפי חוק עובדים זרים, תופסת חדר וזה תופס- - - וילדים לא יכולים לישון עם עובדת זרה.
אסתר לאה בלנש: שלושה חדרים קיבלתי, ויש לי כיסאות, יש לי ציוד רפואי – לא חסרים לי דברים.
אילן גילאון: אח, מי אלה הרשעים?
צביה וייסברג: אני מארגון בזכות.
צביה וייסברג: הזכירו כאן את בית קסלר- -
אורי מקלב: אנחנו ניתן גם לכם לדבר.
אורי מקלב: דפנה, בבקשה.
דפנה אזרזר: אני מנכ"ל ארגון אהב"ה, אמא לעילי, ילד נכה בן שש עם פיגור קשה.
דפנה אזרזר: יש לי עוד ילד שהוא יותר קטן מעילי, בן שנה.
דפנה אזרזר: אנחנו גרים היום בדירת שיכון ציבורי של 50 מטר של "שקמונה" בקריות.
דפנה אזרזר: אני לא צריכה לחזור על כל הקשיים – אני קושרת את העגלה בחוץ כי אין לי מקום, אני לא יכולה לשים את הילד הקטן שלי עם הילד הגדול כי עילי הוא ילד שלא מבין מה הוא עושה, הוא פוגע בכל הסביבה שלו אז הוא תולש לו את הפאות, נושך אותו, ואני כל הזמן צריכה להפריד ביניהם, ואין לי מקום.
דפנה אזרזר: אני קיבלתי אישור לדירת נ"ר וקיבלתי סכום מצחיק.
דפנה אזרזר: קודם כול צריך לעשות הפרדה בסכומים ולתת הקצאה מיוחדת לדירות קרקע לנכים.
דפנה אזרזר: לא ייתכן שהסכום שנותנים בקומה חמישית עם מעלית הוא אותו סכום שילד צריך לקבל בדירת קרקע.
דפנה אזרזר: הלוא דירות קרקע הן הרבה יותר יקרות בשוק.
דפנה אזרזר: באזור הקריות אני לא מסוגלת למצוא דירה.
דפנה אזרזר: נכנסתי גם לדירות ב-800 אלף, אבל אף אחד מכם לא היה גר שם.
דפנה אזרזר: דירה ב-900 אלף זה המינימום שאפשר למצוא בקריית ים.
דפנה אזרזר: כשהעלו את כל הסכומים, בקריות לא העלו.
דפנה אזרזר: שאלתי את השר למה לא העלו בקריות – כי העלו בחיפה, בקריות לא העלו.
אורי מקלב: את מדברת על דירה של שלושה חדרים או של ארבעה חדרים?
דפנה אזרזר: על דירת שלושה חדרים.
דפנה אזרזר: אני צריכה דירת ארבעה חדרים.
אורי מקלב: דירת שלושה חדרים שמאשרים בקריות, לפי הטבלה שיש לנו, עולה 420 אלף שקל בלבד.
אורי מקלב: זה נמצא בתחתית הטבלה של משרד השיכון.
אורי מקלב: אני שומע ממך על מחירים של 900-800 אלף.
אורי מקלב: אני רוצה לשמוע מרונן- -
אורי מקלב: אני לא מביא פטיש לישיבה, תנו לי האפשרות לנהל את הישיבה.
שלמה נקווה: מגיע לך, אתה ראוי לזה.
אורי מקלב: אני מאוד מעריך את זה.
אורי מקלב: רונן, אנחנו נרצה לקבל תשובה האם השמאות של דירות נעשית במחירי שוק הדירות או בהתאמה לנכים?
אורי מקלב: אני מבקש לדעת.
רונן כהן: איך נקבע- -
אורי מקלב: איך נקבעים מחירי הטבלה.
אורי מקלב: אני מבקש לדעת מהן הדירות ומה המחיר של הדירות שצריכות להיות בהתאמה בקומות ראשונות עם כניסות פרטיות או אפשרות לעשות רמפות ודברים כאלה.
דפנה אזרזר: צריך לשבור את הדבר הזה של ימי קדם שסלון נחשב לחדר- -