GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: לא משנה, תאגיד מים שהחל לפעול, וזה לא משנה כרגע עד 2010, נניח, אבל קודם כל, שהחל לפעול, לא משנה אם זה היה לפני עשר שנים, לפני שנתיים, אם אנשים שילמו שישה קוב, עלה שישה שקלים לקוב, כשזה עבר לתאגיד המים, נשאר שישה שקלים.
אורי מקלב: זה נכון שתאגידים ספגו במשך תקופה ארוכה את המע"מ והיו צריכים, מי שהיה צריך לשלם זה היה לשלם מע"מ, וזה באמת נכון שזה היה חיוב מהתאגיד, אבל זה היה זמני.
אורי מקלב: כיום, גם לא מרגיש.
אורי מקלב: זה נשאר.
אורי מקלב: אבל כשזה עלה, ההעלאה הדרמטית שעלה לאחר שניים וחצי קוב היא 12 ש"ח, שואלים למה.
אורי מקלב: זה הרי צריך לשקף את עלות המים.
אורי מקלב: ואז באים, התאגידים באו ואמרו לרשות המים או למי שקבע את המחירים, אומרים – תראו, אנחנו, כמה אנחנו מקבלים מהאזרחים?
אורי מקלב: אנחנו מקבלים, נניח נקבל עשרה שקלים?
אורי מקלב: קודם כל, 1.60 שקל הולך מייד למע"מ, אז נחנו לא קיבלנו את זה.
אורי מקלב: למקורות אנחנו מעבירים כך וכך כסף, הצנרת, הגבייה, כך וכך, עשרה שקלים לא מספיקים, אנחנו צריכים להעלות את התעריף ל- 12 שקל.
אורי מקלב: זה בדיוק.
אורי מקלב: הפירוש, זה מה שקרה שבעצם המע"מ, זה היה אחיזת עיניים מסוימת, אז הם אמרו – המע"מ לא עולה, המע"מ לא בא לידי ביטוי, הכל משלמים אותו דבר, אבל כשהיתה עליית מחירים והיתה קפיצה במחירים, הסיבה להקפצת המחירים זה בגלל כך שהתאגידים התחילו לשלם מע"מ והרווחיות שלהם ירדה.
אורי מקלב: האבסורד הרי יותר גדול, ולא על זה אנחנו רוצים לדון.
מאור אביגל: לעומת זאת אגרת ביוב אבל כבר כלולה במחיר.
אורי מקלב: יש עלייה גדולה מאוד בתעריף המים.
מאור אביגל: אגרת הביוב ברשויות היתה נגבית בנוסף.
מאור אביגל: היום היא כלולה בתוך המחיר.
אורי מקלב: אבל אם אגרת ביוב המחיר הגיע לשמונה שקלים, והיום אנחנו מגיעים ל- 12 שקל.
אורי מקלב: אני לא נכנס עכשיו בדיוק, אבל דוגמה.
אורי מקלב: בשורה התחתונה זה כך.
אורי מקלב: אני רוצה לציין, אני חושב שהארכתי בנושא הזה, אני יכול, יש כאן שורה שלמה של דברים.
אורי מקלב: המטרה שלנו זה לא הביקורת, אלא היום, לאחר הסערה, אנחנו נמצאים בפתחה של 2011, לאחר שאנחנו מקווים שיש כבר היום נציגות, אנחנו רוצים לשים דגש על שיפור השירות לאזרח.
אורי מקלב: כל השינויים האלה את האזרח לא מעניינים, האזרח רוצה לשלם בסופו של דבר לתאגידי המים את כל הקשיים שיש לתאגידי המים.
אורי מקלב: הוא לא מוכן לשמוע, כל אזרח שמקבל, הוא יודע שהוא משלם הרבה יותר.
אורי מקלב: הגישה הרבה יותר קשה, העדכונים יותר קשים לו, ההבנה של החשבון קשה לו יותר, הוא לא מוכן גם לקבל את זה והמשמעות של שינויים שצריכת יתר, צריכה גבוהה, היא הרבה יותר גרועה.
אורי מקלב: גם אם אנשים היו אומרים – תשמע, טוב, אני אספוג, יש לי קצת זה, אז אני ספגתי אז עוד כמה שקלים.
אורי מקלב: אבל כיום, המשמעות של כל השינויים של צריכה שהיא לא ברורה לו והיא לא מובנת לו, היא מבחינתו, מאוד מאוד דרמטית בחשבון שלו.
אורי מקלב: על כל זאת אנחנו רוצים לשמוע את כולם ולראות איך אנחנו יכולים להגיע לשיפור ולקידום העניין הזה.
אורי מקלב: אני אתן לחברי הכנסת ראשונים לדבר, כרגיל, אנחנו מכבדים אותם.
ליה שמטוב: תודה רבה ליושב-הראש על הדיון הזה, כי זה דיון באמת חשוב.
ליה שמטוב: בזמן האחרון אנחנו מקבלים הרבה, חברי הכנסת, מקבלים הרבה פניות מהאזרחים והיום קראתי גם בעיתון שהחורף גם, לא יהיה חורף, אז גם לא יהיו גשמים ואנחנו אולי חס וחלילה נחזור לימים של בצורת.
ליה שמטוב: אני היום דווקא לא רוצה להתייחס לתעריפים וגם לא רוצה להתייחס להעברה מעיריות לתאגידים.
ליה שמטוב: האזרח בדרך-כלל, במיוחד פה בארץ, כל האזרחים חוסכים במים, במיוחד האוכלוסייה המבוגרת ויודעים שאין מים, צריך לחסוך.
ליה שמטוב: וגם הצריכה הביתית שהיתה, היא בדרך-כלל לבן-אדם אחד, תשע קוב, לזוג קצת יותר, לארבע נפשות – 20 פלוס, תלוי, וזה באמת סביר.
ליה שמטוב: על התעריף דיברת פה.
ליה שמטוב: הבעיה היא בעיה בצריכה משותפת ופה אי-אפשר, אזרח לא יכול לשלוט, במיוחד בבתים משותפים, איפה שמתגוררת אוכלוסייה חלשה, בערי פריפריה במיוחד, אין ועדי בתים וכמה שאתם לא תגידו – אנחנו לא אשמים בזה, צריך להיות בבית, הדיירים הם האחראיים והם צריכים לבדוק את השעון וזה לא עוזר, כי מדובר באוכלוסייה חלשה.
ליה שמטוב: הם לא בודקים כל יום את השעון ובמיוחד כשיש צריכה משותפת שלא מרגישים אותה.
ליה שמטוב: כשיש נזילה סמויה ולא רואים את זה.
אורי מקלב: נזילה תת קרקעית, התכוונת.
ליה שמטוב: לא רואים את זה ואחר-כך איזה שהוא שכן עובר או מישהו ואיכפת לו ופתאום הוא רואה שהשעון זז, אז מתחילים לצלצל לתאגיד המים, תאגיד המים יש להם את החוקים שלהם, אתם הבניין הפרטי, אנחנו לא יכולים להתערב, אתם צריכים לבד לתקן.
ליה שמטוב: עד שבאים ומזמינים את האינסטלאטור, הוא מגיע, השכנים לא כל-כך רוצים לשלם ואין להם את הכסף לשלם, ובינתיים השעון רץ ואם כבר שכנים קצת שם מתחילים לאסוף את הכסף, ופתאום זה עולה לכל אחד 400 שקל או 500 שקל תיקון, אז אחרי זה מקבלים יותר מ- 2,000 שקל או יותר את חשבונות המים.
ליה שמטוב: ופה צריך לעשות איזה שהוא שינוי.
ליה שמטוב: אני בטוחה שאני אשמע, כי גם עבדתי בעירייה והייתי סגנית ראש עיר, אז אני יודעת את הסיפורים וגם אני אולי עניתי ככה.
ליה שמטוב: אנחנו לא אחראים, זה באחריות התושבים, זה באחריות הדיירים, זה לא יכול להיות שתאגיד המים לא בודקים, יש שם צריכה משותפת, היתה צריכה משותפת תשעה קוב, ופתאום זה קפץ לא יודעת כמה, צריכים תאגיד המים, הם צריכים להגיע לשכנים, לדיירים, להגיד להם – יש לכם פה בעיה.
ליה שמטוב: ואם השכן הזה, שפתאום הוא ראה שהשעון מסתובב, אם הוא לא היה שם לב, עד היום, לא מרגישים, כשאין נזילה אז לא מרגישים את זה.
ליה שמטוב: וזו בעיה.
ליה שמטוב: חברת תאגיד המים היא חברה רווחית והרווחים הולכים לאיזה שהיא מטרה ונכון שזה הולך למטרה של תיקון התשתיות, יכול להיות, אני גם לא יודעת, את זה אנחנו נשמע פה, אבל הבעיה זה בבתים משותפים, במיוחד בערי הפריפריה ואני חושבת שכמו שיש איזה שהיא תרומה לקהילה, פה גם צריכה להיות איזה שהיא תרומה לקהילה וצריכים לקחת את זה בחשבון וצריכים לבדוק בערים את הצריכה המשותפת ואם רואים שבאיזה שהוא בית יש צריכה משותפת מעבר למה שצריך, אז תאגיד המים צריכים לקחת אחריות על עצמם ולהגיד לדיירים שזה חורג.
אורי מקלב: שלמה.
שלמה מולה: תודה רבה, אדוני יושב-הראש.
שלמה מולה: קודם כל, אני רוצה להודות לך באמת, אני משתתף בהרבה מאוד דיונים בוועדה.
אורי מקלב: חשוב לנו מאוד.
אורי מקלב: כל השתתפות חשובה, משביח הדיון.
שלמה מולה: הנושאים שעולים הם באמת נושאים מאוד משמעותיים ורק לפני שבוע, נדמה לי, יוסי תקן אותי, עסקנו בוועדה אחרת בשדולה בנושא שקשור לרשויות המקומיות, גם בנושא הזה.
שלמה מולה: אני דווקא רוצה לשבח אותך, בשנה שעברה אתה דווקא הצלחת למזער נזק, דווקא אתה עלית על שאלת הנכים, על צריכת המים של הנכים.
אורי מקלב: הצריכה המשותפת של כולנו, אבל בסדר.
אורי מקלב: אתה נותן לי את הקרדיט, אתה יודע, אני אף פעם לא דוחה את זה.
אורי מקלב: אבל האמת היא שכולם ביחד, העניין הזה היה קונצנזוס.
אורי מקלב: אין ספק שהכנסת עשתה כאן, בנושא הזה, עבודה.
אורי מקלב: הכנסת עשתה, בנושא מס הבצורת, ללא ספק, עבודה חשובה מאוד.
שלמה מולה: אני אגיד לכם אבל במה אנחנו עוסקים.
שלמה מולה: אנחנו עוסקים בעצם בתאגידי המים, היא תוצר סופי של מדיניות שיש בה מן האיוולת.
שלמה מולה: אנחנו בדיוק עוסקים היום, דווקא הבוקר, אחרי שראינו אתמול, באמת העיתונים מרוחים היום על דו"ח העוני.
שלמה מולה: אז מי נפגע, בסך-הכל?
שלמה מולה: כשאתה רואה את דו"ח העוני ובאמת, אנחנו רואים את התוצר של המדיניות, בסופו של דבר רכיב המים, צריכת המים, זה חלק מהבעיה, מהתפישה, שלנו, כי המוצרים הבסיסיים, המוצר הבסיסי, אולי הבסיסי ביותר בחיינו זה מים.
שלמה מולה: אלכוהול אתה לא חייב לשתות, מים יותר זול.
שלמה מולה: אז אפילו כל שתייה, אתה רוצה לשתות קולה, אבל אתה צריך מים.
שלמה מולה: זאת אומרת, אתה רוצה, מה שלא יהיה, אנחנו לא זזים בלי מים.
שלמה מולה: איזו מדינה יכולה לבוא ולהגיד, ליה, אולי תסבירי לי את, דווקא מתפישת העולם שממנה את באת, איזה מדינה יכולה להפריט מים?
שלמה מולה: זאת אומרת, גם כשאתה מפריט מים, אין לך פיקוח.
שלמה מולה: הממשלה צריכה להיות באמת לגמרי אטומה לרחשי הציבור, כשאתה מפריט מים.
שלמה מולה: אז מה אנחנו רוצים מתאגידי המים?
שלמה מולה: תאגידי המים, אמרו להם: תנהלו.
שלמה מולה: אמרו להם – OK, זה החוק, תנהלו לפי זה.
שלמה מולה: לא אמרו להם תפסידו.
שלמה מולה: אז מה אנחנו רוצים?
שלמה מולה: אפשר לבקש מהם, האם פניית הציבור לתאגיד שמספק את המים, היא, הזמן הוא ארוך או הזמן קצר, אם מילאת את הטופס או לא מילאת טופס?
שלמה מולה: אבל גם תאגידי המים לא קובעים את מחירי המים.
שלמה מולה: מי שקובע היא רשות המים.
שלמה מולה: באמת, בואו נשים את הדברים על השולחן.
שלמה מולה: אני מקווה שגם הדיון הזה, שאם יש תקלות אדמיניסטרטיביות של תאגידי המים, שמייצרים, אז יכול להיות שצריך לפתור.
שלמה מולה: אני גר בראשון, אני צרכן של מניב, אני באמת מגיע לשם, אין לי תלונות, אני מודה, אני גר, אפילו, אתם יודעים?
שלמה מולה: אפילו אני לא מזדהה כחבר כנסת.
שלמה מולה: מי שמזהה – מזהה, אבל אני באמת, אין לי, אני לא אדם, אני גם צופה את התורים, איך זה הולך, זה באמת לא רע.
שלמה מולה: אבל זו לא השאלה.
שלמה מולה: השאלה היא שאלת הפרטת המים, התוצר של ההפרטה, התייקרויות המים, ללא דיפרנציאציה.
שלמה מולה: משפחות גדולות, כאלה שצורכים יותר, כאלה שצורכים פחות.
שלמה מולה: אפילו הרשת המקומית שמבקשת להקל, לתת פטור או הנחה, לא יכולה.
שלמה מולה: החוק אומר לו – אתה לא יכול לעשות.
שלמה מולה: אני מביא הצעת חוק, סיפרתי את זה לחברים בשבוע שעבר, לתיקון.
שלמה מולה: מי שנתן לי, ביקש ממני להביא לתיקון, זה היה ראש עיריית ראשון לציון, הוא פנה אלי וביקש ממני – תראה, יש פה עוול.
שלמה מולה: למשפחות שהן נזקקות, שבאו לשירותי הרווחה, אני רוצה לתת להם הנחה, החוק לא מאפשר לי.
שלמה מולה: תעביר את החקיקה להנחה.
שלמה מולה: מי מגיע עכשיו לרשות הרווחה?
שלמה מולה: זה עולים, עוד פעם קשישים, עוד פעם עניים, כאלה שאין להם באמת, עובדים שני בני הזוג, לא מגיעים אפילו להכנסה הסבירה, אז הוא בא ואמר – הנה, שר האוצר באמת כנראה, יובל שטייניץ, באמת, הוא כנראה התבלבל, שר האוצר, יחד עם שר המשפטים, ועכשיו, כששר הרווחה אומר אני רוצה להעביר את החוק, שרת הקליטה אומרת – אני רוצה לעבור, כי זה חשוב, ועוד שר בא ואומרים כן, מושכים, משה כחלון שלא נמצא בכלל בסביבה, מביאים אותו כדי שיתנגד שהחוק הזה לא יעבור.
שלמה מולה: זאת אומרת, אל"ף, עושים עוול, וכשרוצים לתקן עוול, אז ממשיכים לעשות עוד עוול.
שלמה מולה: האמת, אני לא מבין.
שלמה מולה: לכן, אדוני יושב-הראש, הבעיה האחרונה היא לא תאגידי המים, לדעתי, לעניות דעתי, והבעיות הבירוקראטיות אני מקווה שייפתרו.
שלמה מולה: אבל כל עוד שאנחנו לא ניקח את העניין הזה של המים, לא נחזיר את ניהול המים לידיים יותר אחראיות, לא רשות המים.
שלמה מולה: עכשיו תראה מה קרה, ממשלות ישראל הזניחו את התפלת המים.
שלמה מולה: הוויכוח הזה, על התפלת המים בחדר,ה למשל, נמשך שבע שנים.
שלמה מולה: בסופו של דבר, ממשלות ישראל לא תיקנו את מה שאפשר היה לתקן, הקימו את תאגידי המים.
שלמה מולה: דרך אגב, רצו בהדרגה להוריד את מספר התאגידים, להגיע לשלושה-ארבעה, לחלק את הארץ בכלל לשלושה-ארבעה תאגידים, ואפילו לא לרשויות המקומיות, שיש להן יכולת כדי להשפיע, לא השפיעו, לא נתנו אפילו.
שלמה מולה: אני לא יודע, יוסי, אינני יודע איפה הרשויות המקומיות היו, אני לא יודע היכן היה השלטון המקומי, כאשר חוקקו את החוק.
שלמה מולה: איפה נרדמתם בשמירה?
קריאה: הם קיבלו כסף.
יוסי נשרי: היה מהפך, התחלף השלטון.
יוסי נשרי: כשאהוד אולמרט היה ראש הממשלה ורוני בראון היה שר האוצר, הגיעו כמעט להחלטה סופית, לשנות בחקיקה שתהיה אופציה לשר האוצר ושר הפנים, לפטור רשויות מקומיות מקיום תאגיד ואז היו בחירות והכל נסגר ונגמר.
יוסי נשרי: זהו.
שלמה מולה: באמת, אני אומר לכם, דווקא אנחנו חברי הכנסת, צריכים לבוא ולומר – לא, זה לא עניין פוליטי באמת.
שלמה מולה: אני לא חושב שהממשלה הזאת אשמה בחקיקה הזאת, דרך אגב, אלא זו הממשלה הקודמת, אולי אפילו קודם לכן.
שלמה מולה: כל הממשלות שהיו צריכות לפתור את בעיית המים, לא פעלו.
שלמה מולה: אני אמנם באופוזיציה, נוח לי לבוא ולהגיד – יובל הוא מבולבל, וכך על כל דבר.
שלמה מולה: אני לא רוצה לעשות את זה.
שלמה מולה: ולכן, אדוני יושב-הראש, מה שאנחנו צריכים לעשות, לדרוש לפחות מהממשלה, מהכנסת, להתעלות מעל לכל, לבוא ולהעביר את הצעת החוק של גפני, הנה, עכשיו אנחנו תומכים בה.
אורי מקלב: של כהן?
שלמה מולה: לא, אני חבר בוועדת כספים, לכן כולנו חתומים עליה.
שלמה מולה: אנחנו רוצים להעביר את החקיקה הזאת.
שלמה מולה: אם אנחנו נעביר את החקיקה הזאת, נחזיר קצת, נתקן את מה שאפשר לתקן.
שלמה מולה: יכול להיות שתאגידי המים, הם ימשיכו לתפקד, לתת את השירות, אבל לפחות הפיקוח על מחירי המים יהיה בזה שוועדת הכספים תאשר.
שלמה מולה: הרי זה מותר לנו, אחרת אין לנו שום יכולת.
שלמה מולה: תראו, כשאתה בא, רוצה לפקח על המחירים, אתה יכול לבוא ולומר – האם באמת התפלת המים בחדרה היא פועלת?
שלמה מולה: האם יש מספיק מים?
שלמה מולה: האם אין?
שלמה מולה: מהם השיקולים?
שלמה מולה: בצורת או לא בצורת.
שלמה מולה: אתה יושב עם ד"ר שני או פרופ' שני, יושב לו שם רשות המים, קובעים קביעה חד-צדדית, אומרים – יש חוק, אני עובד לפי זה, הוא יחליט ויעשה וכן הלאה.
שלמה מולה: אין שום פיקוח.
שלמה מולה: המחוקק שחוקק על כמה מוצרים בסיסיים, שיהיה להם הפיקוח, זה היה למשל כמו מחירי הלחם.
שלמה מולה: דרך אגב, מחיר לחם אחיד, למרות שיש פיקוח, דרך אגב, צריכים גם להעלות את המחירים על ימין ושמאל, בקלות רבה מאוד.
שלמה מולה: אותו דבר, אתמול עסקנו על מוצרי חלב, למשל, שגם שם יש פיקוח, אבל חלק, ברגע שמוציאים חלק מהפיקוח קופץ ל- 20%.
אורי מקלב: כל העלויות, חלב.
אורי מקלב: חלב ולחם, לא מגיעות לשינויים שנעשו במים, והמשמעויות לגבי המשפחות.
שלמה מולה: נכון, נכון, נכון.
אורי מקלב: היא הרבה הרבה יותר גבוהה.
שלמה מולה: מה שאנחנו צריכים לבוא ולהגיד – אני חושב שזה, הדיון שלנו כאן היום צריך לבוא ולהגיד – רבותיי, סיפור המים הוא סיפור אמיתי, הרשויות המקומיות נפגעו, הרשויות, אין להן יכולת לעשות דיפרנציאציה במתן השירות ובהקלה באוכלוסיות נזקקות יותר.
שלמה מולה: מה שהיה בעבר.
שלמה מולה: ולכן, אני חושב שהסיפור הוא לא צריך להיות, לא לנגח את תאגידי המים, לבוא ולהגיד איך תאגידי המים יכולים לתת שירות באופן יעיל יותר, אבל הצרכן יוכל לבוא ולהגיד – OK, אז אין לי בעיה עם מי שבא לקבל אותי, לפתוח לי את הברז, את המים.
שלמה מולה: יש לי בעיה עם מי שקבע את מחירי המים, לכן התסכול מגיע לאותם פקידים, לאותם אנשים.
שלמה מולה: לכן, אנחנו צריכים לבוא, אדוני יושב-הראש, בסיכום הדיון לפחות, בין היתר, נקרא לממשלה לקדם את הצעת החוק של הרב גפני ושל ועדת הכספים, להתעלות מעל לכל, ואז באמת נצא נשכרים, גם כוועדה לפניות ציבור שאנחנו קשובים לצרכים.
אורי מקלב: קודם כל, תודה רבה.
אורי מקלב: אין ספק שאנחנו באמת צריכים לשנות ואנחנו כולנו עומדים, כל הסיעות, כל המפלגות עומדות מאחורי שינוי החוק וזה עלה עכשיו ביום שני האחרון, הממשלה לא תמכה בחוק, לכן עדיין לא התקיימה הצבעה.
אורי מקלב: יש לנו חשיבה להביא את זה בכל מצב, וזה חלק אחד מהנושא.
אורי מקלב: אבל אנחנו, אני אמרתי בדבריי ואתה חידדת את זה, אני לא חושב שהמטרה, ואני אמרתי את זה, השולחן היום, הישיבה היום, לא היום לנגח ולא היום לבוא בטענות על תאגידי המים.
אורי מקלב: תאגידי המים, בסופו של דבר, הם אלה שצריכים לבצע את הפעילות, את התוצאות של מה שהם משיתים עליהם, מול התושבים.
אורי מקלב: יש הרגולאטור, רשות המים, ויש את התאגידים.
אורי מקלב: בדו-שיח ביניהם, נניח שהם, הם מתנהלים אתם ואני מציין את זה וציינתי את זה, שגם בשינויים בהיטל הבצורת, תאגידי המים לכאורה הפסידו מהחרגות שעשינו למיניהם ומהשינויים שעשינו, הם הפסידו פעמיים.
אורי מקלב: קודם כל, הרבה יותר יקר היה להם להפעיל את המערכות לאור השינויים שאנחנו ביצענו בחוק היטל הבצורת, שזה היה שינוי דרמאטי, לא אותו היטל הבצורת שהגיע לכנסת, גם איכשהו יצא מהכנסת.
אורי מקלב: השינוי היה מאוד מאוד דרמטי בכל המובנים.
אורי מקלב: מעבר לכך, תאגידי המים גם הפסידו מכיוון שאם אנחנו הורדנו את החריגה, את המחיר הגבוה, תעריף ג', הרווח של תאגידי המים, כמה שלי ידוע, הוא בעיקר מהתעריפים הגבוהים, מצריכת היתר ולא מהצריכה הרגילה.
אורי מקלב: שם לוקחים את המחיר הגבוה, ששם בא לידי ביטוי.
אורי מקלב: עם כל זה, תאגידי המים לא עמדו מנגד, הם עמדו בצד ואפילו כן דיברו בפורום שכן הופיעו, בתמיכה בחריגה הזאת, על אף שזה, כמו שאמרתי, זה גם סיבך אותם יותר, גם מתן השירות וגם באופן, גם ברווחיות.
אורי מקלב: ועם כל זה, לנגד עיניהם היו התושבים והם בסך-הכל מאחורי כל תאגיד מים עומדת הרשות עצמה, הרשות עצמה זה נבחרים וראש העיר והצוות והם, אני מניח שהם, החלק הזה, אני אומר את זה באופן, אני שלם עם מה שאני אומר.
אורי מקלב: תאגידי המים לא עמדו מנגד לחברי הכנסת, בשינויים והם לא קמו ולא הקימו לא צעקה ולא לובי ולא בא למה משנים את זה, ולא, והדברים האלה יסבכו אותנו.
אורי מקלב: יכולים להקים, כמו שכשיש את הדברים, גם מרכז השלטון המקומי, כשיש איזה שינויים שמשיתים עליו חוק מסוים, הוא בא ואומר – אנחנו נגד זה, זה עולה לנו כסף.
אורי מקלב: במקרה הזה, תאגידי המים/הרשויות, לא עמדו מנגד.
אורי מקלב: אפילו לא פעולה אחת.
אורי מקלב: משה אבנון, אני חולק עליך, לא היתה שום פעולה.
משה אבנון: זה לא העניין בכלל.
אורי מקלב: זה כן היה עניינם, הם היו צריכים לבצע.
אורי מקלב: הם, נושא הרווחיות זה היה עליהם.
אורי מקלב: ועם כל זה, הם לא שיתפו פעולה.
אורי מקלב: ומי שעמד ברשות המים, ואנחנו אומרים, גם רשות המים מטילה וגם אם תאגידי המים צריכים לבצע, יש באמצע או בסופו של דבר, יש את האזרח.
אורי מקלב: אנחנו צריכים היום להציף בזמן שיישאר לנו, ואני רוצה באמת לקצר, חוץ מחברי הכנסת שהם לא מגבילים אותנו בזמן, אנחנו כל אחד ניתן להם את הזמן, אולי לדודי שאתה מייצג את כולם, ניתן אולי יותר באריכות, שאתה תסביר את הכל ואחרי זה כולם יוכלו לקצר.
אורי מקלב: אני רוצה להציף את הבעיות שיש היום, על ההתמודדויות של האזרח, לקשיים שיש לאזרח.
אורי מקלב: גם בפישוט ההליכים וגם בשיפור השירות לאזרח, איך אנחנו עושים את זה, שאנחנו נזהה את הבעיות ואנחנו נגיע למסקנות איך אנחנו משפרים אותם.
אורי מקלב: חברת הכנסת שמלוב.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני יושב-הראש.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא רוצה לדבר הרבה, אבל אני חושבת שהתוצאה שאנחנו רואים זו תוצאה של רפורמות שנעשות על-ידי ממשלות, שרים, כדי לקבל כותרות בתקשורת, בסופו של דבר, מי שמשלם זה הציבור.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מחזקת, כמובן, את כל מה שאתה אמרת בשנים הקודמות, קודמיך, גם לחברת הכנסת שמטוב.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין מה להוסיף כאן.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הציבור בישראל הפך להיות, לא יודעת, אולי פשוט שיהרגו את כולם במקום הזה, למה לאט לאט?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: קודם כל, אין מה לשתות, עם העלייה של מחירי החלב וכו', כבר עוד מעט לא יהיה מה לאכול.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עבודה גם ככה אין, אוויר לא יהיה בחינם, אני מבטיחה לך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עוד מעט תשלמי על אזורים שהם לא מזוהמים, ויבקשו ממך כסף גם שם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שאנחנו צריכים לצעוק זעקה גדולה מאוד, לא רק לנושא של המים, אלא זעקה גדולה בתוך הכנסת הזאת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לתת לאנשים לחיות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רק היום ראינו בידיעות את דו"ח העוני שמשפחה שמרוויחה 8,000 שקל עם ארבעה ילדים, נמצאת מתחת לקו העוני.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל כולם מדברים.
אורי מקלב: מצד אחד היתה כותרת שרווחיות תאגידי המים עלו ביותר.
אורי מקלב: זה שתי כותרות שבאמת היה.
קריאה: ב- 1 לינואר עוד 5%.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעצם, מה שזה עושה, שהציבור, פשוט יש עכשיו אויב חדש לציבור, זה תאגידי המים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה טוב לזרוק את הכל לתאגידי מים ולשכוח בעצם מאיפה זה הגיע.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תאגיד מים זה היום האויב החדש של הציבור, כל מי שרואה את זה, הם מתחילים לשנוא את הדבר הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל הרי היתה לזה התחלה, נכון?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מישהו גרם לכך.
יוסי נשרי: הם יושבים לא רחוק מפה, שם באוצר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה שכולנו עכשיו נלך לשם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לי עוד הרבה מה להגיד אבל לא עכשיו.
אורי מקלב: בהמשך, נשתלב בתוך הדברים.
אורי מקלב: אנחנו כרגיל פונים לפונים ואחרי זה אנחנו ניתן לתאגידים ולכל האנשים המקצועיים.
אורי מקלב: יעקב טופוליאנסקי, בבקשה.
אורי מקלב: אנחנו מבקשים רק לקצר, אנחנו ניתן לא יותר משלוש דקות לכל אחד.
יעקב טופוליאנסקי: אני גר בתל-אביב, ברח' רזיאל 4. שם גרו בערך 110 אנשים מבוגרים, מקבלים רק קצבת זקנה, זהו.
יעקב טופוליאנסקי: בהתחלה, בשנת 2003, כשאנחנו הגענו לשם, לא היה שעון מים לכל חדר ואנחנו משלמים בחברה של הבניין 25 שקל בחודש, זה בערך ארבע מטר קוב מים, בערך ככה.
יעקב טופוליאנסקי: פתאום, בהתחלת שנת 2009, אנחנו מקבלים מהעירייה קבלות בשביל המים, ושם כתוב שאנחנו, כל אחד, יקבל בערך שמונה מטר קוב מים.
יעקב טופוליאנסקי: יש שעון מים אחד לכל הבניין.
יעקב טופוליאנסקי: אני לא מבין איך זה יכול להיות, בחוזה שנותן בעל הבית, כתוב שצריך להיות בכל חדר שעון מים, אבל אין לו.
יעקב טופוליאנסקי: אני הולך לשעון המים של כל הבניין ואני רואה שהוא לא בסדר, זה המקצוע שלי, ואני התקשרתי לחברה, חברת אביבים 2010 בע"מ, התקשרתי שם, ואמרתי שאולי השעון לא בסדר, לא יכול להיות שכל אחד שבע וחצי, שמונה מטר קוב מים, לא יכול להיות.
יעקב טופוליאנסקי: הם עשו כמה חודשים ויולי, זה היה במאי, ביולי נתנו, שמנו שמה שעון חדש.
יעקב טופוליאנסקי: ואנחנו קיבלנו מכתב משם, ששעון שהיה לפני, הוא היה לא בסדר.
יעקב טופוליאנסקי: הנה, זה המכתב שלהם.
יעקב טופוליאנסקי: אחר-כך, השעון החדש אותה כמות, אותה כמות מים שהיה לפני שהחליפו את השעון.
יעקב טופוליאנסקי: דיברתי שם אולי גם השעון הזה לא בסדר, אמרו – הוא בסדר.
יעקב טופוליאנסקי: איך זה יכול להיות, אם שעון שהיה לא בסדר, שמונה קוב כל אחד, ועכשיו שעון חדש, גם שמונה קוב ליחידה.
יעקב טופוליאנסקי: ועכשיו יש בעיה, הקבלה האחרונה שאנחנו קיבלנו, 176 שקל לחודשיים, 18 קוב, תשע קוב כל אחד.
יעקב טופוליאנסקי: כל חודש.
יעקב טופוליאנסקי: אין לנו כוח לזה.
קריאה: יש גינה בדיור?
יעקב טופוליאנסקי: אין גינה.
יעקב טופוליאנסקי: שום דבר.
יעקב טופוליאנסקי: אין שם, אחד את הבננה, קטנצ'יק, וזהו.
יעקב טופוליאנסקי: יש חוק בישראל, זה כתוב תשע קוב, 11 קוב מחיר אחד, מה שמעל – מחיר גבוה יותר.
אורי מקלב: אתה רוצה עוד משהו להוסיף?
אורי מקלב: אנחנו לא נפתור עכשיו את הבעיה, אנחנו רק רוצים איזה מקבץ, זה דוגמית להתמודדות של אנשים שהם בדיור לגיל הזהב.
אורי מקלב: הגיעו לפני זמן לא רב לארץ, והם צריכים להתמודד עם דברים שהם לא יכולים, הם לא יודעים.
אורי מקלב: מה אנחנו יכולים לענות להם?
אורי מקלב: מה אפשר לענות להם בדבר הזה, כשהם עומדים מול חברת מים שאומרת – זו הצריכה שלכם, ואין לזה הסבר של צריכה משותפת, זו צריכה גבוהה במובנה.
שלמה מולה: יש איזה שהיא התייחסות בחקיקה לבתים משותפים?
שלמה מולה: לצריכה משותפת?
קריאה: זה לא בתים משותפים, זה מקבץ דיור.
אורי מקלב: זה בית משותף.
ליה שמטוב: מקבץ דיור זה מקום מסודר, זה לא בית משותף.
שלמה מולה: מקבץ דיור זה כמו הוסטלים, כל מיני, זאת אומרת.
אורי מקלב: אני רק רוצה להגיד לך, מה ששאלת, התשובה לשאלה שלך, בהיטל הבצורת כן החרגנו ואמרנו שיש צריכה משותפת, רק 50% אנחנו הטלנו על הציבור ולא את הכל.
אורי מקלב: זה כדי לעשות איזה איזון מצד אחד, שאם לא נפטור את כולם, אז אנשים יתחילו גם לשתות וגם לשטוף את המכוניות ולהגיד שזה צריכה משותפת, זה מצד אחד.
אורי מקלב: מצד שני, אם אנחנו נטיל את הכל, אין לזה הצדקה.
אורי מקלב: גם  אם נניח, וגם אם נניח שיש בעיה בתשתיות וזה חובה ממה שאמרה חברת הכנסת שמטוב שהחובה, מה שאומרים לה, שהחובה היא על הצרכנים עצמם לתקן את כל הנזילות, אבל לא בהיטל בצורת.
אורי מקלב: היטל בצורת זה מס על צריכת יתר.
אורי מקלב: היא לא נותנת לך עכשיו מס על הכל.
אורי מקלב: זה אולי היום.
אורי מקלב: לכן, אנחנו, וזה חלק מהפעילות שאנחנו, כחברי כנסת עשינו, שהיה בזה הרבה, זה יצירה, היטל הבצורת, מה שאנחנו עצרנו, זה באמת יצירה.
אורי מקלב: זה חלק, אבל היום זה לא בא לידי ביטוי.
אורי מקלב: אבל אצלם זה לא צריכה משותפת.
אורי מקלב: זה כן צריכה משותפת, לוקחים את השעון, את הצריכה האחת, מחלקים את זה לכל ה- 107 דיירים, ובזה נגמר, כאן זה מתחיל וכאן זה נגמר.
אורי מקלב: אין יותר, יכול להיות שזה צריכה משותפת, יכול להיות שיש נזילה, יכול להיות שאנשים לוקחים מים, אני לא יודע לפתור את זה.
אורי מקלב: תכף אנחנו נראה.
אורי מקלב: אבל אני הבאתי את זה כדוגמה אחת, ופונה שהגיע בעצמו, כדי להציג עם מה הוא צריך להתמודד ואיך הוא מתמודד.
אורי מקלב: שרה זילברשטיין, בבקשה.
שרה זילברשטיין: כבודו, אתה לא התייחסת לשני דברים מאוד חמורים שהגיעו אלינו בכוכבית 8840, זה היד הקלה על ההדק לנושא של ניתוקי מים לזקנים והנושא של עיקולים בבנקים, בהם אנחנו נתקלנו.
שלמה מולה: מה זה היד הקלה?
שלמה מולה: עוד פעם, השאלה היא שאלת ההוצאה לפועל וכן הלאה.
שרה זילברשטיין: אבל אנחנו מדברים על 200 שקל חוב.
שרה זילברשטיין: אנשים שלא מקבלים, אנשים שלא קיבלו את החשבון, אין להם אפילו זכות לערער, מופעל במיידי ניתוק מים.
שלמה מולה: באיזה מקום?
שרה זילברשטיין: תשמע, אני רוצה להגיד לך.
שלמה מולה: את יכולה להגיד מקום?
אורי מקלב: זה מאפיין איזה תאגיד מסוים?
שרה זילברשטיין: אחד המקומות.
שרה זילברשטיין: זה קריית גת, למשל, שהתערבנו במיידית, ועוד מקומות אחרים.
שרה זילברשטיין: אבל אני רוצה להגיד לכם משהו עכשיו.
שרה זילברשטיין: כשהיה ארנונה עם המים, לפחות היתה לנו כתובת להגיע אליה, וזה היה ראש העירייה.
שרה זילברשטיין: היום עם תאגיד המים, אנחנו, או שיקבלו את דעתנו או שלא יקבלו את דעתנו.
שרה זילברשטיין: זאת אומרת, שאותו אדם, המסכם, שאפילו לא קיבל את חשבון המים וניתקו לו אותו, הוא בפירוש, במקום אחר, הוא חשב שזה יחד עם ארנונה, אז הוא לא שילם כי בארנונה חייבים לו, אז הוא חשב שיקזזו לו, כי הוא לא בדיוק בקי בכל ההשתלשלות הישראלית, ואז ניתקו לו את המים.
שרה זילברשטיין: דבר נוסף זה עיקולים על חשבון הזקן.
שרה זילברשטיין: אגב, הנושא של הבנקים.
מאור אביגל: אפשר לפעול במיידי.
שרה זילברשטיין: ובינתיים האיש יישתה מהברז החיצוני, כמובן או שילך עם דלי מים, אני לא יודעת מאיפה.
שרה זילברשטיין: בסופו של דבר, אני חושבת שיש פה תופעה שאי-אפשר לסבול אותה, הנושא של ניתוקי מים על חשבונות הכי מצומצמים, זה דבר שבלתי אפשרי לסבול.
שרה זילברשטיין: עיקולי הבנקים, לא יכול להיות, ואגב, אפילו בניגוד לחוק, הבנקים גם מעקלים קצבת זקנה, שאגב, זה ידוע לכם שזה בניגוד לחוק.
שרה זילברשטיין: אבל הבנקים משתפים פעולה עם כל התאגידים, באופן מיידי מעקלים את החשבון של האיש.
שרה זילברשטיין: זאת אומרת, שגם מים אין לך וגם את החלב המתייקר, אתה לא יכול לקנות.
שרה זילברשטיין: תשמעו, אני רוצה להגיד לכם, שזה כבר באמת, זה עובר כל גבול לדעתנו, לפחות.
שרה זילברשטיין: אנחנו לא ראינו תופעות כאלו עד עכשיו, זה ברור, אנחנו מפעילים את הכוכבית 8840 ואנחנו פשוט לא מאמינים שזה קורה לזקנים.
שרה זילברשטיין: זה דבר אחד.
אורי מקלב: כמה פניות אתם מקבלים בשנה?
שרה זילברשטיין: לא היה לנו מספיק זמן כדי לעשות את האבחנות, אבל אנחנו יודעים, תראה, ברגע שמגיע אלינו אדם שאין לו מים.
אורי מקלב: מי מייצג, זה המשרד לאזרחים ותיקים במשרד ראש הממשלה.
שרה זילברשטיין: נתתי דוגמה של קריית גת.
אורי מקלב: את קרובה לממשלה יותר מאתנו.
שרה זילברשטיין: תראו, היו לנו 150,000 פניות בשנתיים האחרונות של גמלאים, מתוך 700,000.
שרה זילברשטיין: אנחנו יותר ויותר מקבלים פניות על הנושא של המים.
שרה זילברשטיין: אני אומרת לכם, אנחנו פונים לעירייה, העירייה אומרת – זה לא באחריותנו.
שלמה מולה: וזה גם נכון, זה לא באחריות העירייה.
שרה זילברשטיין: שזה גם נכון, אבל בסופו של דבר, אותו אזרח בא.
שרה זילברשטיין: ניסינו להסדיר את העניינים אבל תאגיד המים אומר – האזרח חייב כסף.
שרה זילברשטיין: האזרח חייב כסף.
שרה זילברשטיין: 200 שקל הוא חייב כסף על זה.