GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: האם מה שמאפיין את רוב הפניות, הקושי זה לשלם את החשבון או אחרי זה הקושי הוא בהתמודדות כמו ניתוקי מים, כמו עיקולים על החשבון?
אורי מקלב: מה הפניות?
אורי מקלב: הרי אתם מייצגים מגזר מסוים שהוא רואה אתכם ככתובת.
אורי מקלב: זה הקושי בגלל אנשים שחיים על קצבת הזקנה ולא יכולים לשלם 176 שקל שזה יכול להיות 10% אם לא יותר מהקצבה שלהם.
שרה זילברשטיין: זה יותר מ- 10%.
שרה זילברשטיין: זה 1,500, תלוי מתי, יש 1,200, יש 1,500, 1,700, זה יותר מ- 10%.
שרה זילברשטיין: הפנייה היא בשני דברים, אחד – בחלק מהדברים, מהאנשים, הם לא בדיוק מבינים מאיפה בא החשבון והם לא יודעים איך לשלם אותו, חלקם לא מסוגלים לשלם אותו.
שרה זילברשטיין: בכל מקרה, התוצאה היא אותה תוצאה וזה הנושא של עיקולים וניתוקי מים.
אורי מקלב: בחלק הזה, נעשה הפסקה לפני שאני עובר לפניות הציבור.
שרה זילברשטיין: מילה אחת על עובדים זרים.
שרה זילברשטיין: אין שום התייחסות, אגב, בחשבונות, לכל הנושא הזה של עובדים זרים.
אורי מקלב: ברפורמה, בהיטל הבצורת היה.
אורי מקלב: בהיטל הבצורת היה.
אורי מקלב: יכול לקבל מכסה.
אורי מקלב: הוא יכול לקבל מכסה.
אורי מקלב: אם הוא רשום או באישור, והוא חייב להיות באישור, הוא יקבל מכסה.
אורי מקלב: אז אין שום בעיה, הוא נחשב עוד מישהו.
אורי מקלב: יכול להיות שהוא לא מודע לכך, גב' זילברשטיין וזה באמת התפקיד של המשרד שלכם ליידע אותם.
שרה זילברשטיין: אנחנו עושים את זה, אדוני.
אורי מקלב: יש בעיה עם עובדים זרים?
שרה זילברשטיין: כן, בגלל שהרבה מאוד זקנים, לא מודעים לזה שהעובד הזר הוא כמו כל אחד.
שרה זילברשטיין: יותר מזה, אני רוצה להגיד לכם שבאופן עקרוני הרי החשבונות אצל הזקנים הרבה יותר גבוהים מאשר אצל אנשים.
אורי מקלב: מפני שבאופן בסיסי, הבית צורך, עוד לפני נר אחד נר למאה, צריכה אחת היא צריכה על יותר, יש לנו בזה מחלוקת כמה זה, אבל זה לא בפערים שרשות המים רואה, שהם מסתמכים על איזו עבודת דוקטורט של ניסן שאני חולק עליה באופן אישי על עבודת הדוקטורט הזו ועשו היום עבודה, קבעו עובדה, אכסיומה, שכמה שהמצב הסוציו אקונומי או כמה שהמשפחה יותר גדולה, כך הצריכה יותר מועטה.
אורי מקלב: וזה, אני לא רוצה עכשיו להרבות בזה, זה לא, גם לפי מה שנעשה, הדוגמה שלקחו בתים של שתי נפשות והסתכלו כמה הצריכה והסתכלו בבתים של שמונה נפשות, ואמרו – תראו, יש הבדלים בחלוקה לנפש, יש יותר.
אורי מקלב: אבל מה לעשות, שכשעשו את עבודת הדוקטורט הזו, התברר, התברר, שאלו של שתי נפשות, זה לא שתי נפשות, זה ארבע נפשות, רק למה הם לא כתוב ארבע, בחברת המים?
אורי מקלב: מפני שהם לא מצאו צורך לעדכן, מי שיודע שעד לפני שנה, לא היה הבדל בין שתי נפשות לארבע נפשות.
אורי מקלב: מאידך, המשפחות של שמונה נפשות, לא היה שם שמונה נפשות, היו שם שש נפשות וחמש נפשות.
אורי מקלב: מי הכריח אותו לבוא לעדכן שההוא עזב את הבית?
אורי מקלב: יצא שכל העבודה, שעל זה היא מתבססת, ההנחה הזאת שיש הבדל, אבל זה לא הנושא.
אורי מקלב: אני רוצה לעבור במקרה הזה לשאלה ישירה לדודי, מה המדיניות לגבי ניתוק מים לאנשים שלא משלמים והעיקולים על חשבונות.
דוד קוכמייסטר: המדיניות היא, וככה גם מורה לנו החוק, אזרח שאיננו מסוגל לשלם והוא מוגדר כאזרח שאיננו מסוגל לשלם, נותנים לו מים גם בלי לשלם.
דוד קוכמייסטר: אנשים צריכים לדעת.
אורי מקלב: איך מקבלים את ההגדרה הזאת?
דוד קוכמייסטר: יש את ההגדרות האלה של אנשים שהם חדלי תשלום.
אורי מקלב: אנשים חיים על קצבת זקנה, זה נקרא?
דוד קוכמייסטר: אני רוצה לענות, קודם כל.
דוד קוכמייסטר: אזרח שהגיע לקצה, שהוא לא מסוגל לשלם, אז בסופו של יום הוא יקבל מים על חשבון המדינה, גם בלי לשלם.
דוד קוכמייסטר: זה לא נעים להגיד את זה, אבל זאת השורה התחתונה.
שלמה מולה: מי אתה, אדוני?
שלמה מולה: סליחה שאני שואל.
אורי מקלב: יושב-ראש תאגידי המים.
דוד קוכמייסטר: אני מנכ"ל הגיחון ויושב-ראש פורום מנכ"לי תאגידי המים.
מאור אביגל: השאלה איך קובעים שהוא לא מסוגל לשלם.
דוד קוכמייסטר: יש לזה הליך, יש על זה הליך חוקי, מסודר.
אורי מקלב: אבל נניח אדם קשיש, מקבל קצבת זקנה, אז הוא לא משלם?
דוד קוכמייסטר: אבל, בסופו של יום, אם ייתנו לי, אני אשיב.
דוד קוכמייסטר: אם ירשו לי, אני אגמור.
דוד קוכמייסטר: מצד שני, החוק מורה לנו לפעול בכל האמצעים כדי שאנשים ישלמו על מים כמו על כל מוצר אחר.
דוד קוכמייסטר: זה משאב לאומי ואנחנו נדרשים לקבל כסף עבורו ולנו אין שיקול דעת משום סוג שהוא, לספק מים ללא תשלום.
אורי מקלב: מה התהליך פני ניתוק מים?
אורי מקלב: זה מייד?
אורי מקלב: תוך 20 יום?
אורי מקלב: תוך עשרה ימים?
דוד קוכמייסטר: מה שקורה נכון להיום, והדבר הזה עוד יוסדר, אני מבין, בקרוב, דרך סל השירותים, אבל נכון להיום, לא מנתקים מים לאזרח לפני שהוא קיבל שתי התראות לפחות, בכתב, אחת מהן רשומה.
דוד קוכמייסטר: זאת אומרת, הוא מקבל חשבון, אם הוא לא שילם את החשבון שולחים לו מכתב ראשון, אם הוא לא חזר לשלם אחרי המכתב הזה, הוא מקבל מכתב שני.
אורי מקלב: המכתב הראשון עולה לו כסף?
דוד קוכמייסטר: המכתב הראשון?
קריאה: בגיחון – כן.
דוד קוכמייסטר: בגיחון, גם המכתב הראשון עולה כסף.
דוד קוכמייסטר: זה נמצא היום בבירור משפטי וזה יהיה ברור מאוד מאיפה זה בא.
אורי מקלב: באיזה פרק זמן נשלחות ההתראות?
דוד קוכמייסטר: לא מנתקים מים, לפי התהליך הזה שאמרתי, פחות מאשר מ- 60 יום ממועד החשבון הראשון.
אורי מקלב: והעיקולים, זה בהתאם?
אורי מקלב: מתחילים עיקולים או ניתוקים?
דוד קוכמייסטר: העיקולים והניתוקים הם באותה סקאלה.
דוד קוכמייסטר: זאת אומרת, גם הם לא מתחילים 60 יום לפני החיוב.
אורי מקלב: על עיקולים נדבר אחר-כך, אני רציתי לדעת לגבי מדיניות הניתוקים באופן כללי.
אורי מקלב: משום מה, היה נראה לי שהניתוקים לוקחים הרבה יותר זמן ולא מנתקים היום באופן רגיל משפחה ממים, בגלל חוב.
אורי מקלב: יש איזו הגבלה בחוב?
אורי מקלב: או כל חוב שהוא, גם של 50 ש"ח או 100 ש"ח?
דוד קוכמייסטר: לא. בדרך-כלל, מה שמקובל היום, זה שבפחות מ- 200 שקלים, לא מנתקים.
קריאה: אבל על 200 שקלים – כן.
תמי שור: גם הניתוק, הוא לא ניתוק הרמטי.
תמי שור: לדעתי הוא צמצום או הגבלות של צריכת מים.
שלמה מולה: אני רוצה להגיד לכם משהו.
אורי מקלב: תמי, זה אני לא יודע, מה זה נקרא?
דוד קוכמייסטר: אומרים פה שהרשות לא מכירה חוק, זאת אומרת מצהירים שהרשות לא מקיימת חוק, אבל אותנו מאשימים שאנחנו לא מקיימים חוקים.
דוד קוכמייסטר: אנחנו מקיימים חוקים.
שלמה מולה: כמה העיקול?
שרה זילברשטיין: עיקול 175 שקל לבנק.
שרה זילברשטיין: שזה כמובן האזרח ישלם.
אורי מקלב: מה, המחיר של העיקול?
דוד קוכמייסטר: עיקול הוא בוודאי איננו מוגבל בסכום, כן.
דוד קוכמייסטר: עיקול אפשר להטיל, על-פי חוק.
אורי מקלב: מה הקנס?
אורי מקלב: מה הוא צריך לשלם?
דוד קוכמייסטר: את הוצאות האכיפה.
אורי מקלב: זה 175 שקלים?
דוד קוכמייסטר: זה תלוי לפי מה שהם עולים.
שלמה מולה: אני רוצה לשאול שאלה פשוטה.
שלמה מולה: אני מבין שאת כל, החוק היום, אזרח, נניח שיש לו חוב של 200 שקל.
שלמה מולה: זה לא שהוא לא רוצה לשלם, ואני מאמין לו שהוא, קשה לו לשלם.
שלמה מולה: החוק, לצערי הרב, יש לו הרבה מאוד חורים שאין לו אפשרות אפילו למי שרוצה לעשות הנחה, לא נותן לו לעשות הנחה.
שלמה מולה: מה שקורה, אולי תגידי, גם אני פונה אלייך, אם קיבלתם 150,000 פניות, אני מציע שכדי שלא נחזור עוד פעם על העניין של עיקולים וכן הלאה, יכול להיות שצריך לייצר איזו שהיא פלטפורמה שנותנת גם כלי חוקי לתאגידי המים, שהם לא ירדו לנכסיו של האדם של קצבת זקנה של 200 שקל, יהיה איזה שהיא, וכן הלאה.
שלמה מולה: גם הליכי האכיפה, שיהיו סבירים.
שלמה מולה: אם הקשיש הזה לא, אין לו אפשרות לשלם 200 שקל, עכשיו 28 שקל על זה, ועוד 170 שקל, זאת אומרת, לא רק לא פתרנו את בעיית ה- 200 שקל, אז הוא נשאר בתחתית.
שלמה מולה: דבר שני, אני לא מבין, אני באמת אומר לכם, לא מבין, לא שאני מקל ראש.
שלמה מולה: איך אפשר לבוא ולהגיד לבן-אדם על 200 שקל, אתה לא שילמת, אתה לא תשתה מים.
שלמה מולה: לך למות.
שלמה מולה: לא, זו המשמעות.
תמי שור: רק להסביר את הנקודה הזאת, את ההיבט החוקי שלה, לא להצדיק ולא לא להצדיק.
תמי שור: כשנציבות המים עברה לרשות המים וקיבלה תחת סמכותה את הנושא של הטיפול בכל אספקת המים ברשויות המקומיות, בעצם לא נוצר מצב של ואקום, לא באו ואמרו שכל מה שחל לפני כן לא חל כבר ועד שרשות המים לא תקבע, לא יהיה כלום.
תמי שור: חד-משמעית לא.
תמי שור: אמרו משהו אחר.
תמי שור: אמרו – עד שלא נקבעו כללים בנושאים מסוימים, מה שיחול הוא הנוהג שהיה לפני שהכללים חלים.
תמי שור: ולכן, אותם כללים, גם לגבי ניתוקי מים וגם לגבי גבייה שבכלל נובעות מחוק המיסים גבייה ולא קשורות לנושא של הנוהל של התאגידים, וגם לגבי כל הדברים אחרים, הם אותן הוראות של מנכ"ל משרד הפנים שהיו בזמנו, שקובעו או בנהלים או בכללים.
שלמה מולה: אז את יודעת מה?
שלמה מולה: אני בכל-זאת רוצה.
שלמה מולה: אם ככה, למה אתם לא נותנים הנחה?
אורי מקלב: תמי, דיברת שאין עיקולים אבסולוטיים, אין ניתוקים אבסולוטיים, למה התכוונת?
תמי שור: באותו חוזר מנכ"ל, אותם כללים שעל-פיהם יצאו ניתוקי המים שדודי תיאר את חלק מהם ואת חלק מהתהליך, אחד מהדברים אומר במפורש שלא משאירים אדם בלי מי שתייה ולכן יש שם הוראות מדויקות, לכמה זמן אפשר לנתק, לכמה שעות כן וכמה שעות לא וכמה מים הוא יקבל וכמה מים הוא לא יקבל.
תמי שור: בניגוד, דרך אגב, למיטב ידיעתי, לחשבונות חשמל, שכשלא משלמים אותם, החשמל מנותק.
אורי מקלב: אתם מכירים את זה?
אורי מקלב: מה המשמעות של זה, שאדם, אפשר לנתק אותו ל- 24 שעות ולא יותר?
תמי שור: לא ל- 24.
תמי שור: יש שם, אני לא זוכרת.
שלמה מולה: בלי חשמל אפשר לחיות, אבל בלי מים לא ניתן.
שלמה מולה: עם חשמל אפשר להיות בחושך.
תמי שור: גם בלי חשמל אי-אפשר לחיות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז מה את רוצה, שנתקן את החשמל או שאת רוצה להיות.
תמי שור: גברתי, חברת הכנסת, אני מנסה רק להבהיר.
תמי שור: מכיוון שהנושא של הדיון פה הוא הנושא של השירות שהתאגידים נותנים, ואנחנו היינו, אני חושבת, בשבועיים האחרונים, בחמישה דיונים שונים, בוועדות הכנסת, כל אחד מהם עסק בנושא שונה.
תמי שור: בסופו של דבר, כל אחד מהם התמקד בנושא של המע"מ ותעריפי המים.
תמי שור: אם בכל מקום אנחנו נחזור לדון במע"מ ותעריפי המים, לא ייפתרו הבעיות האחרות שיש פה והבעיה שעולה פה לדיון היום היא בעיה מאוד מאוד אקוטית וחשובה וראויה לדיון גם בלי הדברים שמסביב.
תמי שור: מה שאני מנסה להבהיר זה רק את הנושא החוקי, אותה חובה חוקית שחלה על התאגידים היום, חלה על הרשויות לפניהן.
תמי שור: ההבדל הוא שהרשויות לא קיימו את הוראות החוק לפני כן והלכו לטובת האזרחים, אני לא שופטת.
משה אבנון: לא, שהיה שיקול דעת.
תמי שור: לא היה שיקול דעת.
תמי שור: מר אבנון, אתה טועה ומטעה.
תמי שור: לא היה שום שיקול דעת.
משה אבנון: אני לא מטעה, אני מכיר את החוק יותר טוב ממך.
תמי שור: במפורש.
משה אבנון: ואני אומר לך, שיקול דעת היה לראש העיר.
משה אבנון: אם הוא היה במחלקה הסוציאלית.
אורי מקלב: אבנון, אבנון.
אורי מקלב: אנחנו לא נוכל לקיים דיון כאן.
אורי מקלב: לא הבאתי פטיש, לא חשבתי שבוועדה כזו, זה יידרש.
קריאה: כל מי שהוא היום מוכר סוציאלית ברשות, יקבל טיפול.
אורי מקלב: את גם קוראת קריאות ביניים, את גם מפריעה לדיון וגם את רוצה רשות דיבור?
אורי מקלב: לא אתן.
אורי מקלב: אנחנו ננהל דיון אחרת לא נגמור פה.
אורי מקלב: אנחנו רוצים להגיע לתכלית הדיון.
אורי מקלב: אבנון, אני מבקש.
אורי מקלב: תמי, את לא קיבלת את רשות הדיבור, זה היה רק בנושא של ניתוקים.
אורי מקלב: אני אתן לך בהחלט להגיד, להציג את כל הנושא.
אורי מקלב: אבל אי-אפשר להתעלם מכך שברשויות מקומיות, שזה היה בתוך אספקת המים, בתוך רשויות מקומיות, בחלק מהרשויות, אולי ברוב הרשויות, אולי בכל הרשויות, היו מנגנוני הנחה שהיה בשיתוף פעולה עם הרווחה, יכול להיות שזה לא היה, יכול להיות שזה היה אסור, יכול להיות שהיה אסור.
אורי מקלב: היו מנגנונים שהתחשבו במשפחות כאלה, בשיתוף הרווחה.
אורי מקלב: היום המנגנון הזה גם אם התאגיד רוצה, הוא לא יכול.
תמי שור: זה נכון.
אורי מקלב: אז על זה מדברים.
אורי מקלב: היום זה מתנהל כגוף מסחרי, אני יודע טוב, היום זה מתנהל כגוף מסחרי, שהוא לא יכול לתת הנחות.
תמי שור: נכון.
אורי מקלב: אני באמת, הייתי שותף למנגנון שיצרנו בעיריית ירושלים לפני, ממש לפני שעזבתי, שהוא יכול, שמצאנו, כמובן שזה היה יחד עם יועצים משפטיים, שכן אפשר להקים מנגנון באמת לא על חשבון התאגיד מים.
אורי מקלב: תאגיד המים משתף פעולה עם הרשות עצמה, לרשות עצמה יש ועדה שהיא נותנת את הפטורים או הנחות או הסדרים כאלו ואחרים, בשיתוף מחלקת רווחה, וזה מנגנון מאוד מאוד מיוחד, ותלוי בכמה כסף הרשות מקציבה בתקציבה עבור מתן הנחות או התחשבנויות עם הכללים.
אורי מקלב: זה דבר שאני חושב שמהוועדה פה, לעודד את הדברים האלה, לקרוא כאן, לעשות ברשויות מקומיות בשיתוף פעולה עם התאגידים, בתקווה שיש דבר כזה.
אורי מקלב: אבל אני רוצה להניח שברשויות הגדולות ודאי זה צריך להיות כך, אני מניח שאם יש בעיות ברשויות קטנות שיש תאגיד אחד, שיש לו כמה בעלי בתים, אז אין לו אולי מחויבות לכל זה.
אורי מקלב: אבל בתאגיד שהוא גדול, שיש לו ראש עיר אחד, בסופו של דבר מועצת המנהלים שלו, ההנהלה שלו, מורכבת ברובה, היא מינוי של הרשות המקומית.
אורי מקלב: כולל היושב-ראש וכולל האחרים, זה מקצועי.
אורי מקלב: יש איזו מידת השפעה גם אם זה לא חברי מועצה בעצמם, זה אנשים מקצועיים שבסך-הכל בהמלצתו או שהוא מביא אותם לדיון ולאישור.
אורי מקלב: אמון הציבור ואחרי זה לראש עיריית קריית אונו.
אורי מקלב: אמון הציבור, בבקשה.
אורי מקלב: עכשיו אני באמת מבקש לתת בקצרה.
הדס דגן: אני מנהלת מוקד התלונות של ארגון אמון הציבור.
הדס דגן: תלונה שהתקבלה אצלנו מהתלונות שמתקבלו, זה בעיקר על שירות לקוחות מאוד בעייתי של התאגידים, הצרכנים פונים לברר, כשיש להם חשבונות שהם פתאום הפכו להיות מנופחים, חשבונות לא סבירים, הם רוצים לעדכן את מספר הנפשות ואין שום תקשורת עם התאגיד, התאגיד לא עונה לפניות.
הדס דגן: בדרך-כלל הצרכנים פנו אלינו לאחר שהם כבר ניסו בכוחות עצמם ואז הם הגיעו לבקש את העזרה שלנו וגם הפניות שלנו, במרבית המקרים לא נענו.
שלמה מולה: לא נענו בחיוב או שלא קיבלתם התייחסות בכלל?
הדס דגן: שום תגובה.
הדס דגן: כשקיבלנו, הרבה פעמים זה היה אחרי פרק זמן מאוד ארוך, שבינתיים הבעיה נשארה.
הדס דגן: זהו.
הדס דגן: אנחנו לא רואים שהתאגידים פועלים לפי איזה שהם סטנדרטים ברורים, בנושא של שירות לקוחות, לא לזמן מענה, לא לאופי המענה.
הדס דגן: לעתים יש תלונות תכופות על בעיות בקריאות מונה שגם זה יכול להימשך כמה שבועות, עד שבכלל מתקבלת איזו שהיא תגובה מהתאגיד.
הדס דגן: מדובר פה בכמה עשרות של תלונות שהתקבלו בשנת 2010, ואנחנו בעצם רואים תסכול כפול פה של הצרכנים, שקודם כל המחירים שעלו, שהחשבונות הפכו להיות יותר גבוהים ויותר מורכבים לצרכן, ובנוסף, אנחנו לא מקבלים שום מענה.
הדס דגן: לפעמים זה רק לבקש הסבר, לפעמים התלונה גם יכולה להיות לא מוצדקת, אבל מענה אין פה.
הדס דגן: זו הבעיה העיקרית שאנחנו רואים אצלנו בתלונות.
ליה שמטוב: בבקשה, ראש העיר.
יוסי נשרי: ברשותכם חברי הכנסת וגם הציבור שהגיע לפה.
יוסי נשרי: תראו, הנושא של המים, זה לא נושא חדש, כבר שנים, למרות שהמדינה, איך אמרת חבר הכנסת מולה?
יוסי נשרי: מנסה להתמודד ולא מתמודדת.
יוסי נשרי: האוצר מזה שנים, הכשיל כל מהלך בנושא של מאגרי התפלת מי מים במדינת ישראל ואילו היו מתפילים את המים, לא היינו מגיעים לדיונים בנושאים האלה.
יוסי נשרי: התלונות ישנן, לצערי, יהיו גם בעתיד, יש בעיות באדמיניסטרציה, אנחנו מתעסקים מול בני-אדם, אז כך שזה לא משנה כרגע אם זה תאגיד או זה רשות מקומית, גם כשהיה בתוך הרשות המקומית היו תלונות לאנשים, אנשים טופלו באמצעות הגופים העירוניים.
יוסי נשרי: רק מה קרה פה?
יוסי נשרי: המדינה החליטה להקים מפלצת, שהמפלצת הזאת קוראים לה תאגיד והתאגיד הזה גזל את כספי התושבים עצמם.
יוסי נשרי: כי עצם העובדה שאתה צריך להקים מנגנונים כפולים, להקים מנכ"ל, גזבר, אנשי שירות, אנשי משק, סמנכ"לים, אתה משלש ומרבע את כמות העובדים שהיו בתוך מחלקה בתוך הרשות מקומית ובשביל זה צריך לממן אותם.
יוסי נשרי: איך מממנים אותם?
יוסי נשרי: מעלים את תעריפי המים.
יוסי נשרי: כולנו זוכרים את בר רפאלי, שכיכבה בטלוויזיה, עשתה לנו קמפיין, והפלא ופלא, תושבי מדינת ישראל חסכו למעלה מ- 15% מים במדינה.
יוסי נשרי: חסכו.
יוסי נשרי: על-פי הוכחות.
יוסי נשרי: אנחנו, דרך אגב, ברשות, גם עשינו תחרות לחיסכון במים, והגענו פחות או יותר לאותו קנה מידה של חיסכון.
יוסי נשרי: אבל בשביל להשוות את רמת ההכנסה שתהיה להם, העלו את תעריפי המים.
יוסי נשרי: מצד אחד, הורדת את הצריכה, אבל איך התאגידים ישלמו את מה שצריכים לשלם ואיך יראו רווחים כאלה גדולים?
יוסי נשרי: על חשבוננו, תושבי מדינת ישראל.
יוסי נשרי: אני כבר לא מדבר, תכף אדבר גם על הרשויות המקומיות.
יוסי נשרי: כי גם אנחנו ראשי רשויות במקרה גם אזרחי מדינת ישראל, גם אנחנו משלמים מים.
יוסי נשרי: ולא יכול להיות הדבר הזה, שמצד אחד עיני יושב מול הממשלה.
שלמה מולה: אתם עכשיו גם קונים את המים למוסדות ציבור?
סלעית קולר: ואז עלתה הארנונה בין היתר בגלל מחיר המים.
יוסי נשרי: לא כולם העלו ארנונה, לא, זה דבר שכל רשות פעלה לפי מה שהיא הבינה.
יוסי נשרי: חלק העלו, חלק לא העלו.
יוסי נשרי: יש פה מורכבות שלמה בנושא הזה.
יוסי נשרי: עצם העובדה שהלאימו את נושא נכסי הרשות המקומית לתוך התאגידים, ועשו חישובים כאלו ואחרים שלקחו שמאים, ונתנו ערך הנכס והפחיתו ופחת, השיתו על הרשות המקומית מכה, שהמכות האלה לא יכולות לעמוד בהם.
יוסי נשרי: נכון, אנחנו אומרים את זה בגלוי, הרבה מאוד רשויות מקומיות התנהלו בסדר וישנן גם כאלו שלא התנהלו בסדר.
יוסי נשרי: אז בשביל זה לוקחים עכשיו, משנים את כל משק המים?
יוסי נשרי: מה יותר פשוט היה, כמו שיש רשות מסוימת שלא מתנהלת כמו שצריך, מחליט משרד הפנים לשים ממונה.
יוסי נשרי: יכולה לבוא רשות המים, להגיד – OK, בקריית אונו, לצורך העניין, לשמחתי לא הדבר כך, משק המים לא מתנהל כשורה, נשים ממונה, שהממונה יעבוד במקביל מול המנכ"ל ומול הגזבר, פרסונה אחת, לא 15 פרסונות חדשות.
יוסי נשרי: כל יצרית המנגנון החדש הזה, ההוצאות האלה, השכירות, אסור להם לגור ברשות המקומית, הם צריכים להשכיר לבד מבנה חיצוני.
יוסי נשרי: כל ההוצאות העודפות.
יוסי נשרי: רק בקריית אונו לבד, ההוצאה הזאת היא למעלה משני מיליון שקל בחודש.
יוסי נשרי: תראה ממה לקחנו שני מיליון שקל?
יוסי נשרי: לבזבוז, למשכורות, בשביל מה צריך את זה?
יוסי נשרי: תשאיר לי את זה ברשות, אני יודע לנהל.
יוסי נשרי: אני ניהלתי משק מים לתפארת, עם אחוז פחת של 6.6%.
יוסי נשרי: לדעת כל גורמי המים, קיבלנו שבחים על הטיפול שלנו, יש לנו מים, יש לנו בארות שלנו.
שלמה מולה: אם כך, יוסי, כשבתהליכי החקיקה, כמו שאתה אומר, אני מניח שיש גם רשויות שהתנהגו לא בסדר.
יוסי נשרי: אמרתי.
שלמה מולה: האם בתהליכי החקיקה, אני פשוט לא הייתי פה, אני לא יודע לומר, אני לא יודע אם יש מישהו שאולי אתם, ברשות, תגידו.
שלמה מולה: השאלה היא אם הביאו בחשבון רשויות שמתנהלות חכם ונכון, וחסכוני, למה לא הוציאו אותם מהמשחק בכלל?
יוסי נשרי: זאת השאלה.
יוסי נשרי: זה מה שאמרתי מקודם, שבזמן שהיה ראש הממשלה אהוד אולמרט והיה שר האוצר רוני בראון, היה דיאלוג בין השלטון המקומי לשינוי חקיקה באמצעותה של נועה בן ארי, היועצת המשפטית של השלטון המקומי, להוסיף בחקיקה שבסמכותו של שר האוצר ושר הפנים לפטור רשויות מקומיות מתאגיד.
יוסי נשרי: פשוט מאוד.
יוסי נשרי: וזה היה חוסך מיליונים, כי ההוצאה היום, אנחנו במשק המים בסוף השנה, אחרי שהפקה ושילמנו את ההיטלים לרשות המים, למקורות, לכל מי שאתם רוצים, בסופו של דבר נשאר לטובת הציבור, לחינוך, לרווחה, שבעה מיליון שקל.
יוסי נשרי: שבעה מיליון שקל נשאר.
יוסי נשרי: עכשיו, אתה לוקח את הכסף הזה, מעביר אותו למשכורות, לתקורות, לרכבים, לכל מה שאתה רוצה, יועצים חיצוניים משפטיים.
יוסי נשרי: בשביל מה כל הדבר האלו?
אורי מקלב: תאגיד המים זה רק שלכם?
אורי מקלב: רק של קריית אונו?
יוסי נשרי: בינתיים.
יוסי נשרי: אנחנו צריכים גם לקבל את גני תקווה וגם את גבעת שמואל לתוכנו, איתם אנחנו רשות עצמאית, הם גמרו את הנושא של הדירקטורים והם ייכנסו לתוך המהלך.
יוסי נשרי: אבל זה בזבוז.
אורי מקלב: אבל תאגיד המים, אין לך שם באיזה שהוא מקום שליטה על תאגיד המים?
יוסי נשרי: אין לי שליטה.
יוסי נשרי: אני אגיד לך – מחר אני רוצה לשפץ רחוב, ואני רוצה לבקש להתחנן לתאגיד, בוא תשתף אתי פעולה, זה כמו עם חברת החשמל, זה כמו עם בזק.
יוסי נשרי: בשביל מה אני צריך את זה?
יוסי נשרי: המנכ"ל שלי, איש התשתיות שלי, הגזבר שלי, ראש העיר, יודעים לנהל את הדברים האלה בצורה מצוינת, מה אנחנו צריכים את זה?
יוסי נשרי: אם אתם חושבים שיש רשויות שלא יודעות לתפעל, שימו להם ממונה.
אורי מקלב: איך השירות?
אורי מקלב: גם נפגע מהמעבר?
יוסי נשרי: אנחנו גם היום בימים אלה, קריית אונו נאבקת ואני נאבק בנושא הזה באמצעות חברי הכנסת, גם מול שר האוצר, גם מול ראש הממשלה, אני מקווה שבסופו של דבר, השכל הישר יחזור.
יוסי נשרי: יש הצעת חוק.
אורי מקלב: רק בחקיקה.
יוסי נשרי: רק בחקיקה, כן, יש הצעת חוק.
יוסי נשרי: שר האוצר הבטיח שבינואר הוא נכנס לעובי הקורה, והוא כן ילך לקראת שינוי לנושא של אפשרות של שר האוצר.
יוסי נשרי: אני אדם נאיבי, אני מאמין, מה איכפת לי להאמין?
יוסי נשרי: הרי זה לא עולה לי כסף להאמין.
יוסי נשרי: ואני מקווה שהשכל הישר יחזור חזרה.
יוסי נשרי: כי אנחנו לא מסוגלים כל פעם לקבל את הגזירות.
אורי מקלב: לא ענית לי, מבחינת השירות, מהמעבר לתאגיד, שיפר את השירות?
יוסי נשרי: אנשים ממשיכים להתקשר לעירייה.
יוסי נשרי: אני מקבל כל יום פניות.
אורי מקלב: יש בעיה?
יוסי נשרי: אנשים חושבים שאני אחראי.
יוסי נשרי: קשה לי לשכנע אותם שיש תאגיד, זה לא מעניין אותם.
אורי מקלב: מערכת הגבייה עוברת דרך העירייה או ישירות?
יוסי נשרי: בשנה הראשונה – כן, בשנה השנייה היא עוברת עצמאית.
יוסי נשרי: עכשיו הם בתהליך.
יוסי נשרי: עכשיו תראה, פעמיים אתה שולח לו חשבונות, איזה בזבוז כסף זה.
יוסי נשרי: למה פעמיים חשבון?
יוסי נשרי: לא חבל על הבול?
יוסי נשרי: 13,000 בתי אב, 13,000 מכתבים, למה?
יוסי נשרי: לא מיותר?
תמי שור: זה סכום מיותר, נשרי, אני אגיד שלמרות ההתנגדות שלו המאוד גורפת לנושא של התאגידים, הוא הקים תאגיד לתפארת ועשה העברה מסודרת.
יוסי נשרי: לא לתפארת בכלל.
יוסי נשרי: אני אגיד לך, אדוני, אני אגיד לך, אתה לא תכעס, אני מקווה.
יוסי נשרי: רב העיר, כשהוא בא לשים את המזוזה, אמרתי לו – כבוד הרב ערוסי, אתה תשים את המזוזה בכניסה, אני מתפלל שהמקום הזה יהפוך להיות משהו אחר ולא תאגיד.
יוסי נשרי: אז לא שמתי את המזוזה שם, למרות שאנחנו חושבים שצריכה להיות מזוזה.
יוסי נשרי: ותראה איזה שחיתות, בזבוז כספי ציבור – לקנות ריהוט חדש, אסור להיות בתוך העירייה.
יוסי נשרי: מה צריך את הכסף הזה?
יוסי נשרי: לא חבל שהתושבים יפסידו על זה?
יוסי נשרי: עכשיו, בתי-ספר, גני ילדים, שעל בסיס חוק מדינת ישראל זה חובה, מי משלם את המים האלה?
יוסי נשרי: למה אני צריך לשלם את המים?
יוסי נשרי: שמשרד החינוך ישלם את המים.
אורי מקלב: וכמה מים?
יוסי נשרי: שמשרד הרווחה.
אורי מקלב: מהתעריף הראשון, אתה צריך לשלם, מהקוב הראשון, אתה משלם את הכי גבוה.
יוסי נשרי: הכי גבוה.
ליה שמטוב: ארבע קוב אתה משתמש, אתה לא משתמש, אתה משלם.
אורי מקלב: מבני ציבור אין, זה מהקוב הראשון.
אורי מקלב: גני ילדים, אין לו גם שליטה על חיסכון, כמה הוא יכול בבתי-ספר הוא יכול לחסוך?
אורי מקלב: איך הוא יכול לחסוך?
אורי מקלב: יעמוד כל יום, יסגור את הברזים?
אורי מקלב: גם עם השרת, איך אפשר?
תמי שור: בעקבות עליות התעריפים בלבד, ההפחתה במגזר הציבורי בתוך הרשויות היתה לפחות באותם אחוזים כמו של המגזר הפרטי.
אורי מקלב: החיסכון?
תמי שור: החיסכון.
אורי מקלב: אבל חסכמים לא שמתם שם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אחת הבעיות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במקום לעזור לציבור שאין לו כסף.
אורי מקלב: גם מחלקת שיפור פני העיר, היא צרכנית גדולה מאוד של מים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם אנחנו לא נשתה בכלל, את יודעת כמה מים יהיו?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם לא נתקלח.
יוסי נשרי: את יודעת מה יקרה?
יוסי נשרי: תהיה לך תפושה של 300% בבתי-חולים.
יוסי נשרי: כי התברואה תרד, אנשים לא יתרחצו יגיעו לבתי-חולים, זה ייתן לך גלגל כזה.
יוסי נשרי: אני רוצה עוד להתקדם ולסיים, ברשותך.
יוסי נשרי: יש את הנושא, יש אנשים עם מוגבלויות, שגרים בתוך הרשויות המקומיות.
יוסי נשרי: אנשים עם כיסאות גלגלים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חוץ מזה, סליחה, יוסי, זה ממש מרגיז אותי, ההערה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה הייתם?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה הייתם כל השנים, למה לא התפלתם מים?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתם רשות המים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם היום, גם היום.
אורי מקלב: הרשות מים באה בעקבות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עובדה, היושב-ראש, שאני יודעת שיש הרבה גופים שרוצים להתפיל את המים בישראל ומשום מה יש הרבה מאוד בירוקרטיה, כי אני לא בדיוק רואה שרשות המים עוזרת להם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז במקום לבוא ולהגיד לי שמאגרי המים הולכים, אתה מבין שנתנו הנחות לגופים פרטיים וציבוריים והציבור הקטן והמסכן כמו הבן-אדם הזה, משלם את הכסף?
אורי מקלב: הטענה של רשות המים זה לא, הם בעצם קיבלו את התפקיד בגלל כשלים של ממשלות למיניהן.
אורי מקלב: אני כן בעד רשות המים, לא ביחס האישי שיש, והם משתדלים גם כן, אין לי ספק, מקצועיות באמת מרובה.
אורי מקלב: אבל אמרתי לאולמרט, אני רוצה את הפרוטוקול, מי העלה, בישיבות שלכם, בהנהלות שלכם, את הנושא של הצרכן.
אורי מקלב: את הבעיה שלו, את הקשיים שלו.
אורי מקלב: מול מה שאתם צריכים, מול הרווחיות ולא רווחיות וכמה מחיר המים וכמה לא מחיר המים, תעשו הכל, בעיה של משק המים, הכל אתם יושבים ודנים.
אורי מקלב: כמה זמן, אם בכלל, אתם באמת מקדישים לנושא הזה, של הצרכן.
אורי מקלב: מה הוא צריך להתמודד עם זה, או איך השירות שהוא צריך לקבל.
יוסי נשרי: יש נושא, אני גם דיברתי עם שר הרווחה על העניין הזה, שכנראה שכשהוא ישב בוועדת שרים לחקיקה, וכשגפני הביא את החוק, הוא לא הבין על מה הוא הולך להצביע נגד שיחזירו את זה לכנסת, וכשהוא קיבל את התשלום של בית נועם בקריית אונו שם, למעלה מ- 80 אנשים עם מוגבלויות קשות ביותר, על כיסאות גלגלים שמקבלים שם שירותים מבוקר, כולל חלקם עם לינה, חלקם הולכים לבתים שלהם.
יוסי נשרי: התשלום היה בהתחלה 4,000 שקל, הגיע ללמעלה מ- 10,000  שקל, ויש בפנים מע"מ.
יוסי נשרי: עכשיו, כששמעתי אתמול בתקשורת שראיינו את אחד מאנשי רשות המים, אז זה שהאוצר לא מרוויח, איך האוצר לא מרוויח אם הוא מקבל את המע"מ אליו?
יוסי נשרי: הוא מרוויח.
יוסי נשרי: הם עושים סיבובים עלינו כל הזמן.
יוסי נשרי: ואיך הם צריכים, אנשי האוצר להצדיק את עצמם?
יוסי נשרי: בהעלאת מחירים.
יוסי נשרי: להגיד – הנה, התאגידים עכשיו רווחיים, אתם רואים?
יוסי נשרי: אתם, ראשי הרשויות, בזבזנים, לא יודעים לתפעל, לא יודעים לעשות את העבודה.
יוסי נשרי: לכן, גם מהוועדה הזאת, שהיא ועדת פניות הציבור, אני חושב שצריכה לצאת כן קריאה.
שלמה מולה: אולי תתנו לאוצר לנהל גם את הרשויות המקומיות, אז תתפטרו.
אורי מקלב: אתה חושב שהיא מנהלת?
אורי מקלב: האוצר מנהל.
יוסי נשרי: ברשותך, היושב-ראש, אני בצערי לא שומע את הירוקים, איפה הם צועקים?
יוסי נשרי: איפה הנושא?
יוסי נשרי: מה, אנחנו נייבש את הגינות?
יוסי נשרי: לא כולם יש להם וילות, יש כאלה שיש להם גנים ציבוריים שבאים ליהנות עם הילדים שלהם.
יוסי נשרי: אני אייבש את הגינות?
יוסי נשרי: נייבש את הפרחים?
יוסי נשרי: מה יהיה עם החמצן שאנחנו רוצים?
יוסי נשרי: איך אמרת מקודם, נצטרך לשלם בשביל חמצן?
יוסי נשרי: יעשו לנו חדרי חמצן עם צמחים.
אורי מקלב: אין כאן אולי מי שייצג את החקלאים.
יוסי נשרי: ברשותך, היושב-ראש.
יוסי נשרי: אני אסכם במשפט.
יוסי נשרי: אין לי משהו אישי נגד התאגידים לא שלי.
אורי מקלב: אם אני הבנתי אותך, יוסי, אתה לא מדבר רק על ה, גם אם נקבל בחוק, שנרחיק את הנכים ונגדיל להם את המכסה, זה מה שהוא אומר.
אורי מקלב: עדיין, לא, אתה בא ואומר, קודם כל, הנכים, עוד כמה אמרו, נכים לא מקבלים היום מכסה יותר גדולה.
אורי מקלב: הנכים, באופן מובנה, צריכת המים שלהם יותר גדולה.
אורי מקלב: אם אנחנו נותנים לאדם רגיל שניים וחצי קוב, שהחלטנו שזו הצריכה שהיא סבירה וזה מה שהיא צריכה ומי שעובר אותה, הוא כבר נקרא שהוא בזבזן, אבל נכה, נכה גפיים, שאין ספק שחלק מהטיפול היום-יומי הוא צרכן יותר גדול.