GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שמואל אקוני: אבל הם לא, בהחלט לא, ועוד פעם, הביטול פה לא ייכנס פתאום,
ערן בצלאל: בדלת האחורית.
שמואל אקוני: בדלת האחורית, כדרך שלנו פתאום לבוא ולקחת את הכסף מהלקוח, בניגוד לעולם האבטחה.
שמואל אקוני: כלומר, מבחינת הלקוח זה שקוף.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יכולה לבוא החברה ולהגיד תקשיב אתה עושה לי אבטחה, עכשיו אני מבקשת אותך שתעשה לי גם ניכיון שיקים.
שמואל אקוני: אני אומר – יכול להיות בהחלט.
שמואל אקוני: יכול להיות בהחלט.
פונה: זה ניכיון השיק אצלם, באבטחת מחזור, השיק עדיין אצל הלקוח, עדיין בבית העסק, הם מכוונים את הנושא למקום אחר בכוונה.
שמואל אקוני: גם אז, השיק יחזור אצלי בחשבון, כי בית העסק יעביר לי באמת את השיק.
פונה: בניכיון הוא מעביר לך.
פונה: רק בניכיון, לא באבטחה.
שמואל אקוני: גם אז הוא מעביר לי את השיק, וסיבת, ניתנה הוראת ביטול, אני לוקח את הכסף מבית העסק, מחשבונו אצלי.
שמואל אקוני: להפך, הרבה יותר קל, אני לוקח כי כך כתוב לו, יכולת הקיזוז שלי מול בית העסק, אני את הכסף לא ניגש ללקוח.
שמואל אקוני: בגלל שבית העסק הוא הלקוח שלי, להפך, את לא נפגעת מהעניין.
שמואל אקוני: לכן אני כיום לא מוסיף לטענה שלך.
פונה: אצל מי נמצאים השיקים בעסקת ניכיון?
פונה: אצלך, יפה.
פונה: בביטוח מחזור, אצל מי נמצא?
פונה: אז אנחנו מדברים רק על המצב הזה.
פונה: רק על עיסקות ניכיון.
אורי מקלב: יש הודעה לעיתונות שהיא חצי פרוטוקול.
אורי מקלב: זה יצא עוד היום.
אורי מקלב: מעבר לזה, יש סטנוגרמה, של כל הדיון, שזה נכנס באינטרנט, אבל זה לוקח זמן.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אפשר להפריד.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא לאפשר לחברות אבטחה לעשות ניכיון שיקים.
אורי מקלב: צריך לחשוב על זה, אם זה נורא.
אורי מקלב: רבותיי, אנחנו רק בשאלה אחרונה, אנחנו חייבים לסיים.
אורי מקלב: שאלה אחרונה.
שמואל אקוני: כי אמרת מה יש לי להוסיף.
שמואל אקוני: אנחנו,
אורי מקלב: אני הבנתי שאפשר לעשות גם ניכיון, אבל מה ההערות שם לא הקשבתי, לא שמעתי.
שמואל אקוני: בעניין לאפשר ללקוח לפנות אלינו או לקבל, זה אנחנו מציידים אותו, הן בעסקת אישור והן בעסקת דחייה, כלומר אני משתמש במילים אישור ודחייה כי השתמשתם, אבל זה אבטחה או שלא נתתי את האבטחה, בסליפ שובר הקופה בדומה לעסקת כרטיסי אשראי שהוא חותם על שובר כרטיס אשראי ויוצא עם נייר מהחנות, כל המכשירים בארץ, שאנחנו עובדים מולם, מדפיסים שובר שעליו כתוב הן ההיתר שלנו לעשות שימוש במאגרי מידע, והן מספר טלפון של שירות הלקוחות שלנו.
אורי מקלב: אם אתה רוצה לערער, אם אתה רוצה לוודא.
שמואל אקוני: בדיוק.
שמואל אקוני: אני אומר, אם דחיתי את העסקה שלך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מענה בכתב?
שמואל אקוני: כן כן, הוא מקבל את זה בכתב עם טלפון.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הפונה מקבל תשובה מכם בכתב?
שמואל אקוני: אם הוא מבקש, הוא מקבל את זה בכתב.
אורי מקלב: מה זאת אומרת אם הוא מבקש?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה אמרת שלא.
שמואל אקוני: כי הוא פונה בדרך-כלל טלפונית.
שמואל אקוני: אם הוא פנה בכתב, התשובה בכתב.
אורי מקלב: הבנתי, אם הוא פנה בכתב.
שמואל אקוני: לרוב הם פונים טלפונית.
אורי מקלב: הרי אתם מחייבים אותו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הוא פונה בכתב, אין לנו תשובה.
אורי מקלב: אתם הרי מחייבים אותו, בגלל חופש המידע, אתם מחייבים אותו לפנות אליכם בפקס'.
אורי מקלב: הוא מקבל תשובה בכתב או לא מקבל?
ערן בצלאל: אם בן-אדם מבקש תשובה בכתב, הוא יקבל.
אורי מקלב: תשובה בפקס', הוא קיבל?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה, צריך לבקש?
ערן בצלאל: אם היא רוצה תשובה בכתב, היא תקבל.
שמואל אקוני: אם הוא שלח פקס' והזדהה.
אורי מקלב: הוא חייב לשלוח לך פקס', אז למה אתה לא שולח לו פקס' בחזרה או מכתב בחזרה?
שמואל אקוני: אם הוא מבקש חזרה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה מבקש?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בן-אדם פונה בכתב, הוא מבקש מכתב בחזרה?
שמואל אקוני: אני לא יודע, מה, אני אקח את מספר הפקס' מהלמעלה שם ואשיב?
שמואל אקוני: אם אשתו, חס וחלילה, אם החברה, לא יודע מי תקבל תשובה בפקס' שלא הוא עמד בצד השני, אתם תעמידו אותי על חשיפת מידע?
עינב הכט עמיר: אם זה על הסיבה שבגינה.
שמואל אקוני: זה לא מה שנשאלתי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה ששאלנו.
שלומית אבינח: הם אמרו שהם לא עונים בכתב.
אורי מקלב: האם אומרים את הסיבה מדוע אתם לא.
עופר כרמל: מי שיבקש בכתב, יקבל בכתב.
עופר כרמל: אנחנו לא יודעים אפילו למי לשלוח.
אורי מקלב: נעזוב רגע את הטכני.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא תמלול, נתתם תשובה בכתב?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היא צריכה לבקש?
שמואל אקוני: היא לא לקוחה שלי, אני לא מכיר את הכתובת שלה.
אורי מקלב: מה התוכן של התשובה שלכם?
אורי מקלב: מה אתם עונים?
אורי מקלב: התוכן של התשובה.
שלומית אבינח: השאלה אם הצרכן יודע את הסיבה שבגינה יש לו.
אורי מקלב: או שהוא מקבל, רק שנייה, שלומית, האם אתם מבקשים, האם התשובה.
אורי מקלב: זה ציבורי ויש לנו סטנדרטים אחרים שאנחנו חייבים בכתב, כאן זה עולם אחר.
אורי מקלב: עכשיו, מה שלא חייבים, הם שולחים בפקס', נעזוב את זה.
אורי מקלב: אני חושב, אני גם חושב, צריך לשלוח בכתב.
אורי מקלב: אבל אותי יותר מדאיג אותי התוכן של התשובה.
אורי מקלב: האם התשובה שהוא מקבל זה תביא לי שלושה חודשים את הדפים חשבון בשלושה חודשים אחרונים, זה התשובה שהוא מקבל מכם, או מה, מה התוכן של התשובות שלכם?
שמואל אקוני: זו יכולה להיות סוג של תשובה.
שמואל אקוני: זאת אומרת, אם הלקוח, אני רואה שבאמת, בהינתן מידע חיובי כזה או אחר עליו, אני אוכל לאפשר לו, אני אוכל לקחת על עצמי את הבטחת העסקה, אז הוא יקבל תשובה מהסוג הזה.
שמואל אקוני: אם הלקוח הוא מוגבל כרגע בבנק ישראל, שום מידע חיובי, הרי זה.
אורי מקלב: אז אתם כותבים לו שהוא מוגבל בבנק ישראל?
שמואל אקוני: אני לא עונה את זה, מתוקף זה שהוא אינו לקוח שלי.
שמואל אקוני: אין לי שום בעיה.
אורי מקלב: יש לך פקס'.
אורי מקלב: חופש המידע אין פה.
שמואל אקוני: אם יינתן, אני, עוד פעם, עושה את זה לא בגלל שאני מפחד, אבל זה לא מידע שאני יצרתי עליו.
שמואל אקוני: אם יגידו לי לספק את המידע הזה ויגידו לי שזה בהיתר, אני אספר את הסיפור.
שמואל אקוני: אנחנו חוששים מזה שבצד השני יקבל פלוני אלמוני מידע שלילי על מישהו מאתנו, וזה לא הוא.
שמואל אקוני: אני חושש מזה, כי תאגיד בנקאי, מזה אני חושש.
שמואל אקוני: אין לי שום בעיה, הרי המידע הוא חשוף, לקחתי אותו מ- BDI בתשלום.
אורי מקלב: אבל הוא מבקש את זה, אז הוא שולח לו מכתב – תסבירו לי למה אתם לא מאשרים לי.
אורי מקלב: למה אני מוגבל?
שמואל אקוני: אין לי שום סיבה עסקית.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כולם שקרנים, כולם גנבים, כולם רמאים.
שמואל אקוני: אין לי סיבה עסקית לא להגיד לו את זה, כי עוד פעם, להפך, אני רוצה.
ערן בצלאל: הלקוח מקבל תשובה ברורה למה לא קיבל את שירותי החברה או למה החברה לא הסכימה להתחייב לפירעון ההמחאה שלו.
ערן בצלאל: לרוב.
ערן בצלאל: הרבה פעמים זה כמו שהסביר פה עופר, כפוף למודל ניהול הסיכונים שלנו, שהוא מורכב מהמון סטטיסטיקה.
ערן בצלאל: אז מעבר ללהגיד לו, בעקבות מודל ניהול הסיכונים, כרגע לא התחייבנו, תשלח לנו תדפיסים, נבחן את זה שוב, אין לנו עוד תשובה לתת לו.
ערן בצלאל: אז נעלה על הכתב, בכפוף למודל ניהול הסיכונים, נוכל לאשר את עסקותיך, באם נמצא שתדפיסיך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה בכלל נראה לי מוזר, אתה יודע שאתם צריכים לתת אישור.
ערן בצלאל: אנחנו לא נותנים לו אישור, אנחנו נותנים לבית העסק שעובד אתנו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, שלושה תלושים, מי צריך לשלוח, בית העסק?
ערן בצלאל: לא.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז כאילו, אז מה, לא הבנתי.
ערן בצלאל: כדי שנוכל להתחייב לפירעון ההמחאה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה אתה דרשת ממנו שלושה חודשים?
ערן בצלאל: כדי שנוכל לראות אם יש חשיפה לחברה שלי, אם יש לה התחייבויות אחרות, פיננסיות, אני לא רוצה שתהיה לי גם חשיפה.
אורי מקלב: מה אתם עושים עם השיקים האלה?
ערן בצלאל: את רוצה לחייב אותי להתחייב לכל עסקה?
אורי מקלב: מה אתם עושים עם השיקים שללא כיסוי?
אורי מקלב: מה החברות האלה עושות?
שמואל אקוני: ביום שהתקבל אצלי השיק?
שמואל אקוני: תהליך הגבייה?
אורי מקלב: אתה בתהליך גבייה?
אורי מקלב: יש לך הליך גבייה שלך, יש הוצאה לפועל וכו'?
שמואל אקוני: הוצאה לפועל, באמת השלב האחרון.
שמואל אקוני: מדובר בסך-הכל בשיקים שהם לא עשרות אלפי שקלים, לכן אנחנו בוחרים בזה כאמצעי אחרון.
אורי מקלב: מה האחוז של השיקים שחוזרים, זה גם חלק מהמידע?
שמואל אקוני: זה מידע עסקי.
שלומית אבינח: 20%.
שלומית אבינח: אולי ככה אני הסתכלתי בנתונים של בנק ישראל.
אורי מקלב: רבותיי, הגיעה עת הסיום.
אורי מקלב: אנחנו אפילו הארכנו קצת במקרה הזה, גם למדנו, לא רק דנו, גם למדנו, אז אני מודה לכולם שהשכלתם אותנו, דבר ראשון אני רוצה להודות לחברת הכנסת יוליה שמאלוב ברקוביץ שהיא מתאמצת להגיע לוועדות ומלווה אותה בכל הנושא הצרכני, אבל היא נותנת לי את העזרה לא רק בדיון, בעיקר העזרה שאני מקבל ממנה זה אחרי זה להעביר את הדיון מהחלק העקרוני לחלק המעשי.
אורי מקלב: לחבר כנסת יש כלים מסוימים שהוא עובד אתם, זה מגיע מהצעות לסדר, מפניות, הצעות לסדר היום, אנחנו משתמשים גם בשירותים שלה כשצריך שהיא מגיעה מענף התקשורת והיא יודעת למנף דברים ולהוציא דברים ולכן אני מודה לה על כל הדברים.
אורי מקלב: מעבר לזה, יש לנו גם כלים של הצעות חוק וכדומה וזה לא נשאר רק דברים שצריכים אחרי זה, זה לא נשאר בחדר סגור על שולחן הדיונים, זה ממשיך הלאה.
אורי מקלב: אין ספק, אני לא רוצה להאריך בדברי הסיכום שלי, אנחנו גם מודים לפונה, בוודאי, ולאיגוד הצרכנים, לכל מי שהשתתף בדיון.
אורי מקלב: אנחנו, דבר אחד כן, מסקנה שאנחנו חושבים שהיא צריכה, צריך להיות איזה נהלים ברורים בנושא הזה.
אורי מקלב: זה נושא שמתרחב, גדל.
אורי מקלב: הגיעה העת והזמן, כמו כל דבר במדינה מתוקנת, הדבר הזה צריך להיכנס לנהלים מתוקנים, מסודרים, גם אם כיום זה הכל בסדר, גם אם הכל בסדר, אף אחד מכם לא יכול לדעת מה מחר, איזה חברה אחרת תיכנס לשוק הזה, והיא תעשה.
אורי מקלב: אנחנו, כדי למנוע את הדברים האלה, כדי למנוע אולי כניסות של כאלה שיחשבו – הנה, יש כאן מקום שאפשר לדבר בו, אפשר לפנות בו איך שרוצים, בשלב הזה, כל דבר ייקח זמן.
אורי מקלב: המדינה ואנחנו נפנה, זה תפקיד שלנו, לא תפקיד שלכם, אנחנו נפנה לכל הרגולאטורים, מבנק ישראל, האוצר, התמ"ת, אנחנו, זה החלק המקצועי שלנו, שפונים, כדי לקבוע נהלים ברורים כדי שינחו את כל החברות שמתעסקות בזה, איך צריך לפעול.
אורי מקלב: אנחנו מתחילים את הישיבה.
אורי מקלב: תיכף נכיר את כולכם.
אורי מקלב: אנחנו היום מתמקדים בנושא של קצבאות נכות לילדים נכים.
אורי מקלב: אנחנו יודעים על הפערים בתקצוב לילדים נכים לנכים רגילים.
אורי מקלב: לא שאנחנו חושבים שהנכים מקבלים גמלאות גבוהות.
אורי מקלב: אנחנו תמיד רגילים להתבטא במאבק הנכים.
אורי מקלב: למה נגזר גורלם חוץ מאשר להיות נכים, הם תמיד גם צריכים להיאבק על זכויותיהם.
אורי מקלב: אנחנו היום רוצים להציף את הנושא של הקצבאות לילדים נכים.
אורי מקלב: כפי שידוע יש דרגות שונות בנכויות.
אורי מקלב: אנחנו נדבר על נכים אבל לא רק על הנכים הקשים.
אורי מקלב: כמובן שכאשר הנכות היא קשה פחות אז אחוז הקצבה היא נמוכה יותר.
אורי מקלב: כפי שידוע הנכים מדורגים ב-3 דרגות: גמלת ביטוח לאומי אי השתכרות, אחרי זה יש את קצבת הניידות והשר"מ שזה עבור שירותים מיוחדים.
אורי מקלב: אני מדבר על נכים מעל גיל 18.
יואב קריים: מעט מאוד מהנכים מקבלים את שלושת הקצבאות הללו.
יואב קריים: אלה שמקבלים את שלושתם הם 5000 איש.
יואב קריים: אלה מקבלים שתיים מהנכויות הללו הם 30 אלף.
יואב קריים: רוב הנכים חי מקצבת נכות בלבד מתוך 197 אלף מקבלי קצבת נכות.
אורי מקלב: ילד נכה במידה שמגיע לו קצבת ניידות הוא מקבל.
אורי מקלב: מעבר לזה יש לו קצבה אחת שנקראת קצבה לסידורים מיוחדים.
אורי מקלב: גודל הקצבה תלוי במידת ההזדקקות של הילד על פי כמה פרמטרים שאחר כך נרחיב לגביהם.
אורי מקלב: מדובר בעיקר על עזרה בלימודים ועזרה בתפקוד והוצאות נוספות.
אורי מקלב: הטענה המרכזית שהיום ניגע בה, מדוע לילד שזקוק לשירותים מיוחדים אם זה במשך כל היום ואם זה במשך רוב היום, מדוע הוא לא מקבל את הקצבה שמגיעה לו שיכולה באמת לתת את האפשרות להורים שלו לתפקד ולתת את מה שמגיע.
אורי מקלב: אם יצאנו מנקודת הנחה שקצבת שר"מ בנכים רגילים יכולה להגיע לבין 4000-5000 שקל ודאי למי שגם צריך עובד זר.
אורי מקלב: אין באפשרותם של אלה המקבלים קצבה במקסימום שלה ל-2100 שקל או 2800 שקל במקרים מיוחדים, היא לא יכולה לכסות את ההוצאות.
אורי מקלב: אנחנו רוצים לקבוע שלילד יש את הזכויות שלו.
אורי מקלב: ההורה שמחזיק את הילד, אנחנו לא יכולים להטיל עליו מעבר לחובה שלו כהורה.
אורי מקלב: הוא לא חייב להיות העובד הסיעודי של הילד.
אורי מקלב: אנחנו היום נמצאים בעידן שיותר ויותר הורים מחזיקים ילדים כאלה בבית ולא שולחים אותם למוסד.
אורי מקלב: כאשר הם שולחים ילדים כאלה למוסדות העלות של המדינה היא הרבה יותר גבוהה.
אורי מקלב: ההורים רואים את זה כחובה מצפונית, כחובת הורות להשאיר את הילד בבית ולתת לו את המקסימום.
אורי מקלב: כאשר ההורים האלה באים להתמודד עם הקשיים האלה אנחנו לא מקלים עליהם אלא אפילו מקשים עליהם.
אורי מקלב: אני מדבר על הבחינה המעשית.
אורי מקלב: באו ואמרו לי לא כל כך הרבה הורים לילדים נכים מחזיקים עובדים זרים.
אורי מקלב: יש אולי 1600 ילדים שמטופלים על ידי עובדים זרים.
אורי מקלב: הסיבה לכך שהמספר הוא כזה מפני שלהורים אין את הכסף להחזיק עובד זר.
אורי מקלב: אומרים שיש מספר נמוך של מבקשים.
אורי מקלב: המספר הנמוך נובע מתוך זה שאין יכולת להורים האלה להשכיר את שירותיו של עובד זר.
אורי מקלב: מה משולם היום לא מכסה גם לפי דעת המקלים.
אורי מקלב: יש על זה כמה דעות, מה העלות האמיתית של עובד זר.
אורי מקלב: אבל ודאי הקצבה שניתנה היום לילד זר לא מספיקה כדי להחזיק עובד זר.
אורי מקלב: משום כך הילד לא מאפשר להורים לתפקד.
אורי מקלב: ההורים לא יכולים לתת לילדים האחרים בבית.
אורי מקלב: נשמעת הטענה ילד שנמצא בבית תמיד הוא על צווארי הוריו.
אורי מקלב: בשונה מנכה רגיל שמקבל גם השתכרות ילד נכה כמובן לא משתכר.
אורי מקלב: בהרבה מקרים אחד מההורים מפסיק את עבודתו או שמצמצם את עבודתו כדי לטפל בילד.
אורי מקלב: איך אפשר דבר כזה?
אורי מקלב: נהוג גם לומר שהילדים נמצאים במוסדות חינוך.
אורי מקלב: ואיפה הילדים שלא נמצאים במוסדות חינוך?
אורי מקלב: רבים מהילדים הנכים נמצאים בבית ואינם הולכים למוסדות חינוך מתאימים.
אורי מקלב: אף אחד לא יכול להשתמש בטענה הזאת שיש להם מוסדות חינוך ואכן לא נמצאים חלק גדול מהיום בבית אז ההוצאות הן יותר קטנות.
אורי מקלב: כולנו יודעים שגם ילד שנמצא במוסד חינוכי זקוק לטיפולים רבים במשך הילדות וההתבגרות.
אורי מקלב: בכלל זה צריך לקחת בחשבון את קצב ההתפתחות של הילד, מה שצריך להשקיע בילד מבחינות רפואיות ואחרי זה הוצאות כגון משחקים וביגוד.
אורי מקלב: הילדים האלה לא פעם זקוקים לטיטולים שזה הוצאה של מאות שקלים בחודש.
אורי מקלב: זה יכול לקחת חצי מהקצבה להוצאה עבור טיטולים לילד וזה יכול להימשך עד גילים מבוגרים.
אורי מקלב: מעטים הילדים הנכים שגדלים בבתים שיש בהם אפשרויות בלתי מוגבלות.
אורי מקלב: רוב רובם של הילדים האלה גדלים בבתים שאין להם את האפשרות.
אורי מקלב: אני לא חושב שאנחנו צריכים לדבר בתיאוריה.
אורי מקלב: יש כאלה שחיים את זה וחשים את זה.
אורי מקלב: כדי להגיע לחלק המעשי אנחנו נרצה לשמוע אתכם ההורים.
אורי מקלב: ניתן גם למשרדים הממשלתיים לענות.
אורי מקלב: אנחנו נמצאים בשידור ואנחנו מזמינים אנשים לפנות לוועדה בטלפון של הוועדה.
אורי מקלב: אם יאפשר הזמן נעלה פונים שיש להם שאלה מיוחדת או דבר שהם רוצים להוסיף בנושא.
אורי מקלב: לרשותנו גם פקס שמספרו 6408931.
אורי מקלב: אבנר עורקבי שהוא יושב ארגון אהב"ה ארגון נכים בישראל פנה אלינו בנושא הזה.
אורי מקלב: בזכות ארגוני הנכים הגשנו גם הצעת חוק.
אורי מקלב: ישנה הצעת חוק שחתומים עליה קרוב ל-40 חברי כנסת שזה מספר גדול במיוחד.
אורי מקלב: פעלנו בקשר לזה ביום הנכה והגשנו את זה לוועדת שרים.
אורי מקלב: בבית הזה יש אהדה ותמיכה והזדהות עם חוק השר"מ – הגדלת קצבה לילד נכה עבור שירותים מיוחדים.
אורי מקלב: אבנר בבקשה.
אבנר עורקבי: אני יושב ראש עמותת אהב"ה, ארגון הנכים בישראל המיוחד שמייצג נכים, ילדים נכים, והמיוחדות שלנו אנחנו גם רואים את ההשפעה על ההורים לילדים נכים שפתאום נופל עליהם באמצע החיים או בתחילת החיים ילד נכה ומוגבל.
אבנר עורקבי: אני מודה ליושב ראש הוועדה.
אבנר עורקבי: כבר תקופה ארוכה אנחנו יחד איתו עוסקים בנושא הזה ומתמודדים בכל הרמות בעניין שירותים מיוחדים לילדים נכים.
אבנר עורקבי: אנחנו כמובן גם מודים לחברי הכנסת שמתעניינים בנושא הזה.
אבנר עורקבי: אנחנו מודים לכל הארגונים שמגלים אמפטיה ומוכנים לשאת בנטל.
אבנר עורקבי: בארגון אהב"ה אנחנו מתמודדים עם הנושא כבר למעלה משנתיים.
אבנר עורקבי: התחלנו בישיבה של אחת הועדות פה.
אבנר עורקבי: הבאנו לפה מספר הורים ודנו בעניין קצבת שר"מ ומספר הורים שידברו על המצוקה.
אבנר עורקבי: האנשים שנכחו בדיון עצמו הזילו דמעה למשמע אוזניהם.
אבנר עורקבי: אני מקווה שתבינו את המצוקה האמיתית של ההורים.
אבנר עורקבי: אנחנו לא מדברי על סתם ילדים, אנחנו מדברים על ילדים מוכשרים.
אבנר עורקבי: אני רוצה לספר לכם שלפני שנתיים היתה לנו ילדה נכת CP שכתבה ספר וראש הממשלה אולמרט הזמין אותה אליו למשרד שתבוא תחתום על הספר שלה.
אבנר עורקבי: היא נכת CP לא מסוגלת להניע כלום, הכול היא עושה במחשב.
אבנר עורקבי: היא הקדישה לו את הספר.
אבנר עורקבי: ראש הממשלה שמח לקבל את הספר מידה.
אבנר עורקבי: אני רוצה לספר לכם על עוד דוגמה.
אבנר עורקבי: ילד שהוא די מוכשר.
אבנר עורקבי: בתחילת חייו עבר טראומה מאוד קשה.
אבנר עורקבי: הוא נכה.
אבנר עורקבי: הוא קולט מוסיקה.
אבנר עורקבי: הוא ישב וניגן ושר עם זמרים מאוד גדולים.
אבנר עורקבי: אחד ההורים שלו נמצא פה וידבר בהמשך.
אבנר עורקבי: הילדים האלה זקוקים לעזרה.
אבנר עורקבי: הילדה חולת ה-CP היום עומדת להיכנס למוסד.
אבנר עורקבי: אין לה את העזרה.
אבנר עורקבי: האימא לא מסוגלת, היא לא יכולה לשאת בנטל.
אבנר עורקבי: הרבה פעמים ההורים גם מתגרשים.
אבנר עורקבי: למה נולד להם ילד פגום.
אבנר עורקבי: יש בעיה רצינית בין בני הזוג.
אבנר עורקבי: המצב קשה.
אבנר עורקבי: ניסינו להעביר את החוק.
אבנר עורקבי: החוק נמצא בוועדת שרים לענייני חקיקה.
אבנר עורקבי: עשינו את כל המהלך.
אבנר עורקבי: היו פה הורים שהחתימו חברי כנסת באופן אישי.
אבנר עורקבי: כל חברי הכנסת בבית הזה מגלים אמפטיה לנושא הזה.
אבנר עורקבי: אני רק מתפלא על השר שאנחנו מאוד אוהבים שמושך אותנו במשך שנתיים.
אבנר עורקבי: אולי קשה לו למצוא את התקציב.
אבנר עורקבי: אני יוצא פה בקריאה.
אבנר עורקבי: היות ואני יודע ששר הרווחה לא יכול, אני יוצא בקריאה לראש הממשלה שכמובן גם לו יש ילדים שיעביר את החוק הזה.
אבנר עורקבי: זה חוסר צדק.
אבנר עורקבי: למה נכה רגיל יקבל קצבת שר"מ וילד נכה לא יקבל?
אבנר עורקבי: יש לנו מחשבה גם ללכת לבג"ץ עם זה.
אבנר עורקבי: אבל אנחנו לא רוצים לנקוט הליך כזה.
אבנר עורקבי: אנחנו מתחילים בבקשה לכל הגורמים, גם לאוצר, אבל תעזרו לנו בנושא השר"מ.
אורי מקלב: תודה רבה לך אבנר.
אורי מקלב: דפנה אזרזר מנכ"לית ארגון אהב"ה.
דפנה אזרזר: אני מנכ"לית ארגון אהב"ה, אימא לילד נכה בן 6 עם פיגור שכלי קשה.
דפנה אזרזר: ילד מאוד קשה לחיים.
דפנה אזרזר: אני לא מאחלת לאף אחד להתמודד עם מה שאני מתמודדת בבית.
דפנה אזרזר: החיים הם לא פשוטים.
דפנה אזרזר: אני רואה בחומרה את ההתעלמות של שר הרווחה מהצורך הבסיסי הקיומי שלנו כהורים לקבל את הקצבה הזו.
דפנה אזרזר: נפגשנו עם השר לא פעם ולא פעמיים, נפגשנו עם המנכ"לית של המוסד לביטוח לאומי.
דפנה אזרזר: פשוט התעלמות.
דפנה אזרזר: נותנים לנו תשובות שלא קשורות בכלל למה שאנחנו מבקשים.
דפנה אזרזר: שיש לנו 20% הנחה בארנונה, שיש לנו שתי נקודות מס ברכישת דירה.
דפנה אזרזר: מה הקשר בין זה לבין זה שאנחנו צריכים עזרה עם מטפל.
דפנה אזרזר: זה שהבן שלי נמצא במוסד חינוכי ביום לימודים ועוד ארוך זה לא אומר שאני יכולה להתמודד.
דפנה אזרזר: זה לא אומר שהבן שלי לא נעדר מהמוסד החינוכי רוב השנה.
דפנה אזרזר: רוב השנה הבן שלי חולה וחשוף לכל מיני סיכונים.
דפנה אזרזר: הוא מאושפז, הוא נמצא בבית ואנחנו לא יכולים לתפקד.
דפנה אזרזר: אני הלכתי ולמדתי ובגלל זה נפלטתי ממעגל העבודה כי יש לי ילד נכה.
דפנה אזרזר: אז מה אם יש לי ילד נכה זה אומר שאני לא יכולה לעבוד כמו כל בן אדם רגיל במדינה?
דפנה אזרזר: מה ההבדל ביני לבין כל בן אדם אחר?
דפנה אזרזר: זה שיש לי ילד כזה?
דפנה אזרזר: להיפך.
דפנה אזרזר: שר הרווחה מוטלת עליו האחריות לבוא ולעזור לנו המשפחות לרווחת הנכה ולרווחת הציבור.
דפנה אזרזר: מחובתו האישית לדאוג לנו להתקיים בכבוד.
דפנה אזרזר: אנחנו מממנים טיטולים אלף שקל בחודש, תרופות 700 שקל בחודש, אוכל של הבן שלי עולה לי 2500 שקל בחודש שלא לדבר על טיפולים פרה רפואיים.
דפנה אזרזר: אז איפה הגמלה של 2200 שקל?
דפנה אזרזר: ואיפה העזרה שלנו?
דפנה אזרזר: ועושים אותנו חולים.
דפנה אזרזר: אחר כך אנחנו הולכים ומבקשים קצבה על סעיף נפשי כי אנחנו לא יכולים להתמודד עם זה.
דפנה אזרזר: אז בואו תעזרו לנו.
דפנה אזרזר: מה אתם רוצים, שנזרוק את הילד למוסד שהוא יעלה 12 אלף שקל למדינה?
דפנה אזרזר: ואז מה?
דפנה אזרזר: למה?
דפנה אזרזר: אנחנו רוצים שהוא יגדל בחיק המשפחה הטבעית שלו, עם האחים שלו, עם ההורים שלו שאוהבים אותו ויכולים לתת לו מה שמוסד לעולם לא ייתן לילד כזה.
דפנה אזרזר: מפה אני קוראת לשר הרווחה.
דפנה אזרזר: יש לך תקנה 222 בחוק גמלת ילד נכה שמאפשרת לך לפנות לאוצר ולהגדיל את הקצבה לשירותים מיוחדים כדי שנחיה חיים נורמטיביים.
דפנה אזרזר: תודה רבה.
אורי מקלב: תודה רבה לדפנה.
אורי מקלב: את מדברת על השר.
אורי מקלב: אנחנו מרגישים שהחובה היא של כולנו.
אורי מקלב: נמצאת גם חברת הכנסת יוליה שמאלוב ברקוביץ’ שמלווה אותנו במאבק הזה.
אורי מקלב: אני חושב שזו חובה על כולנו כאזרחים ובודאי כאלה שנמצאים בבית הנבחרים ובודאי גם השרים שממונים על כך.
אורי מקלב: אנחנו רוצים להמשיך לשמוע מההורים על ההתמודדויות הספציפיות, מה ה יכולים להוסיף על ההתמודדות שיש להם עם ילד נכה.
אורי מקלב: אלה דהן.
אלי דהן: שלום.
אלי דהן: אני אבא לשני ילדים נכים.
אלי דהן: (בוכה).
אלי דהן: שני נכים קשים בדרגה של 150%.
אלי דהן: החיים שלי מאוד מאוד קשים.
אלי דהן: החיים שלי הם לא חיים.
אלי דהן: אני ואשתי רוצים כל הזמן להתגרש.
אלי דהן: אנחנו מחזיקים אצבעות שזה לא יקרה.
אלי דהן: אנחנו נהיינו אנשים חולים.
אלי דהן: והמדינה חובתה המוסרית והאתית לקום ולעזור לי ולכולנו ואנחנו מבקשים בסך הכול מטפל שיעזור לנו לגדל את הילדים.
אלי דהן: לא ייתכן שהכול יפול על שנינו כהורים.
אלי דהן: אשתי לא יכולה לצאת לעבודה.
אלי דהן: אני מחסיר ימי עבודה על ימין ועל שמאל.
אלי דהן: באה המדינה ואומרת שזה דבר כספי.
אלי דהן: זה שאשתי לא עובדת ויש אבטלה זה רק גורם לזה שהמדינה צריכה לשלם את זה.
אלי דהן: היא יכולה לחסוך בזה שהיא תביא לנו מטפלת הביתה ואז בני הזוג יוכלו לעבוד ולחיות חיים נורמטיביים.
אלי דהן: קשה לנו עם זה ביום יום.
אלי דהן: כשאני הולך לעבודה אני לא רוצה לחזור הביתה כי אני מגיע לעבודה יותר קשה.
אלי דהן: אני מגיע לעבודה קשה יותר אם זה פיזית, אם זה נפשית.
אלי דהן: וזה קשה.
אלי דהן: אני רק שמח שאני עובד במקום שהוא מתקן צבאי שהם באים לקראתי והם מבינים אותי כי אחרת לא הייתי גם אני עובד כי אף מעסיק פרטי לא מוכן להעסיק עובד שיום הוא עובד ושבוע הוא לא עובד.
אלי דהן: זה שהילדים נמצאים במסגרת יום זה נכון אבל הילדים מתאשפזים הרבה, הילדים חולים הרבה.
אלי דהן: רק בתקופה של החודשיים האלה הבן שלי היה מאושפז פעמיים אשפוזים ארוכים.
אלי דהן: אשתי ביום חמישי האחרון היה לה חשד לאירוע מוחי כתוצאה ממתח.
אלי דהן: היא עברה בדיקות ואשפוז בבית חולים, והוא הובא לבית חולים על ידי אמבולנס.
אלי דהן: אנחנו כבר לא יכולים.
אלי דהן: מה שאנחנו מבקשים, תעזרו לנו.
אלי דהן: זה לא בושה.
אלי דהן: אתם כחברי כנסת ושרים צריכים לעשות את זה.
אלי דהן: הילדים של בני 5.
אלי דהן: זה תפקידכם.
אורי מקלב: כמה אתה מקבל?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה הסיבה שהילדים שלך נכים?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם נולדו ככה?
אלי דהן: נולדו ככה עם שיתוק מוחין בדרגה מאוד קשה.
אלי דהן: הם תאומים.
אלי דהן: יש לי עוד ילד בן 7.
אלי דהן: כהורים אנחנו לא מתייחסים אליו.
אלי דהן: אין לנו את הזמן להגיע אליו.
אלי דהן: הוא גם בא ואומר לנו את זה בפנים.
אלי דהן: "אבא, אתה לא מתייחס אלי, אתה מתייחס רק לאחים שלי".
אלי דהן: תשמע זה הורס שילד בן 7 יבוא יגיד את זה לאבא או לאימא, אותו אבא צריך לתלות את עצמו.
אלי דהן: אני חושב שזה תפקידכם כי הם ילדים שנולדו במדינת ישראל ואתם צריכים לדאוג להם, נקודה.
אורי מקלב: יש לכם את האישור לקחת עובד זר.
אורי מקלב: יש לכם אישור אבל אין לכם יכולת.
אלי דהן: נכון.
אורי מקלב: גם עובד זר אחד לשני ילדים נכים גם זה לא פשוט.
אלי דהן: שלא לדבר על זה שאנחנו בתור בעל ואישה, אין חיי אישות בינינו.
אלי דהן: אולי זה לא המקום אבל אני לא מתבייש להגיד את זה.
אלי דהן: אין חיי אישות.
אלי דהן: ישנים בחדרים נפרדים.
אורי מקלב: כל הטיפולים בלילה, רק אתם קמים, אין מי שקם לילדים.
אלי דהן: אמת.
אורי מקלב: והם זקוקים להשגחה 24 שעות.
אלי דהן: אם זה חיתולים.
אלי דהן: כל 3 או 4 ימים הולכת לי חבילת חיתולים.
אלי דהן: חבילת חיתולים זה 70 שקלים.
אלי דהן: מה לעשות?
אלי דהן: מה לעשות שצריך להאכיל את הילד.
אלי דהן: כואב לו.
אלי דהן: קשה לו להגיד מה כואב לו.
אלי דהן: אנחנו צריכים לנחש מה כואב מה כואב לו.
אורי מקלב: מתי הילד חוזר הביתה?
אלי דהן: שלוש ורבע.
אלי דהן: ואחרי זה משלוש ורבע אנחנו לוקחים את הילדים לטיפולים.
אלי דהן: יש טיפולים רפואיים.
אלי דהן: אם צריך רופא באמצע היום זה נופל עליי.
אלי דהן: הנה היום באתי לפה, לא הלכתי לעבודה כי זה דבר מאוד חשוב.
אלי דהן: אני רק מסביר שטיפולים והכול, אנחנו לוקחים אותם, גם אני, גם האימא נוסעים לטיפול.
אלי דהן: זה שוחק.
אלי דהן: את הטיפולים אנחנו מממנים.
אלי דהן: אני מממן.
אלי דהן: יש פעם בשבוע רכיבה טיפולית.
אלי דהן: יש פעמיים בשבוע שחייה טיפולית.
אלי דהן: יש פעם בשבוע קלינאי תקשורת.
חני כהן: הילדים נמצאים במסגרת של חינוך מיוחד אז אין להם גם עזרה לטיפולים מקופת חולים.
חני כהן: קופת חולים לא משתתפת בטיפולים לילדים סומטיים שנמצאים במסגרת של חינוך מיוחד.
חני כהן: הם צריכים לממן אבל הם לא מממנים והם מתעמרים בהורים.
אלי דהן: זה לא נכון מה שאת אומרת כי למשל קופת חולים כן משתתפת ברכיבה טיפולית אבל עלי לשלם על כל ילד 45 שקלים.
אלי דהן: זה 90 שקל לשני ילדים.
אלי דהן: זה כל שבוע.
אלי דהן: אני לא ישן בלילות ואני הולך לעבודה.
אלי דהן: אני מרוב שאני לא ישן בלילות, לפני שנה וחצי נפגעתי בתאונת עבודה קשה ואני מוגבל עכשיו בארבע אצבעות.
אלי דהן: למה?
אלי דהן: כי לא ישנתי, כי אני טרוד, והיד שלי נכנסה למכונה וארבע אצבעות כמעט התעופפו לי.
אלי דהן: אז מה?
אלי דהן: אז גם אני הפכתי להיות אדם מוגבל.
אלי דהן: אז מה המדינה רוצה?
אלי דהן: שגם אנחנו נהיה מוגבלים?
אלי דהן: שאז יטפלו גם בנו וגם בילדים?
אלי דהן: או שאני אשים אותם במוסדות ואז יעלה כל ילד 12 אלף שקל וזה 24 אלף שקל.
אלי דהן: או שהמדינה תעזור לי ב-5000 שקל או כמה שזה לממן עובד זר.
אלי דהן: ואנחנו צריכים לחיות חיים נורמטיביים.
אלי דהן: לא מדובר רק בעבודה אל גם בשטיפה של הגוף והנפש.
אלי דהן: אני מקווה שהיום יהיו פה תשובות מבשרות טוב.
אלי דהן: אני לא יודע.
אורי מקלב: אנחנו קודם כל רוצים לחזק אותך במילים.
אורי מקלב: הדברים שלך ריגשו אותנו מאוד.
אורי מקלב: הצפת את הדברים בצורה מרגשת מאוד.
אורי מקלב: דברים שיוצאים מהלב גם נכנסים ללב.
אורי מקלב: יכולת לבחור באפשרות יותר קלה לשלוח את הילדים למוסד אבל אתם עושים את הכול מתוך אהבה ומסירות נפש ממש כדי להחזיק את הילדים בבית.
אורי מקלב: כשאמרו לי שיש הורים שרוצים לדבר לא שיערתי שעד כדי כך המקרים קשים.
אורי מקלב: אני אבקש את יפה מהמועצה לשלום הילד וגם אימא לילד נכה שגם תציג את הדברים.
יפה ציונית: אני פה בשני כובעים.
יפה ציונית: אני גם אימא לילדה סיעודית עם צרכים מיוחדים שמוגדרת מאה אחוז על ידי הביטוח הלאומי, ואני גם נציגה של המועצה לשלום הילד.
יפה ציונית: אני מצטרפת לכל הדברים שנאמרו פה.
יפה ציונית: אני אנסה לחזק אותם.
יפה ציונית: לנו יש אישור להעסקת עובדת זרה.
יפה ציונית: אנחנו לא יכולים לנצל את האישור.
יפה ציונית: אולי אנחנו מופיעים פה בין 1600 מקרים שיכולים להעסיק עובד זר.