GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: אבקש תיכף מאנשי המקצוע להרחיב את הדיבור ולסקור בפנינו היכן הדברים עומדים, במיוחד לאור הסיכומים וההנחיות שהתקבלו לפני קרוב לשנה בוועדה לפניות הציבור.
אורי מקלב: אז דובר על 49 מיטות נוספות.
אורי מקלב: ציינו במיוחד את נושא הפריפריה.
אורי מקלב: אנו יודעים שבצפון ובדרום המענה קטן יותר.
אורי מקלב: ייתכן שיש מענה ב"זיו" וב"סורוקה" במידה כזאת או אחרת, אבל אין ספק שצריך לתת מענה גם לאזורים הללו, ואנחנו ציינו את זה.
אורי מקלב: תיכף נשמע סקירה והרחבה בנושא.
אורי מקלב: אנו מודעים לכך שיועד כסף מיוחד לנושאים הללו במשרד הבריאות.
אורי מקלב: היתה קביעה של תעריף האשפוז ותעריף הטיפול.
אורי מקלב: נרצה לשמוע גם על כך מאנשי המקצוע.
אורי מקלב: נרצה לשמוע דיווח גם על "הבית השיקומי" שפועל בהוד השרון.
אורי מקלב: נרצה לשמוע היכן זה עומד.
אורי מקלב: על-פי הנתונים שלנו, המקום הזה עדיין לא ממלא את ייעודו.
אורי מקלב: מתוך 10 מיטות בינתיים רק 4-5 מיטות מאוכלסות.
אורי מקלב: נושא נוסף שכואב לנו מאוד הוא הצורך בהמתנה.
אורי מקלב: ידוע לנו שהיום ההמתנה לאשפוז או לטיפול נעה בסביבות 3-4 חודשים לכל הפחות.
אורי מקלב: זה זמן ארוך מדי.
אורלי לוי אבקסיס: יש מיטות פנויות?
אורי מקלב: אמנם אין מיטות פנויות, אבל ב"בית השיקומי", שזה פרויקט שבנו ביחד עם המוסד לביטוח לאומי, ועוד אחד אמור להיפתח בצפון הארץ ברמת ישי, יש מקום פנוי.
אורי מקלב: אני לא רוצה להרחיב על כך.
אורי מקלב: נשמע מאנשי המקצוע שייתנו לנו סקירה מלאה.
אורי מקלב: אני מציע שכעת נעשה סבב הכרות, כדי שנדע מי המדברים.
אורי מקלב: נבקש מכולם לצמצם את דבריהם כדי שנוכל לעמוד בלוח הזמנים.
אורי מקלב: אחרי סיבוב ההכרות ניגש מייד לפונה.
אורי מקלב: ההרגל שלנו שאנחנו פותחים את הדיון בשמיעת הפונים, ואני מניח שמשפחת חבשוש נמצאת כאן.
אורי מקלב: הם אב ואח של אישה צעירה שחולה במחלה.
אליעזר חבשוש: זה היה המניע הראשון שלנו אבל כעת אנו פונים באשר לכלל החולים.
אורי מקלב: נבקש לשמוע אתכם.
אורי מקלב: את חברות הכנסת הצגנו כבר.
אורי מקלב: לידי יושבת גברת שלומית אבינח, מנהלת הוועדה.
אורי מקלב: (הנוכחים מציגים את עצמם.
אורי מקלב: )
יעל לצר: אני מנהלת המרפאה להפרעות אכילה בבית-חולים רמב"ם, ואני מובילה עכשיו את הפרויקט החדש של המחלקה למפעלים מיוחדים של המוסד לביטוח לאומי, פרויקט "צידה לדרך" ברמת ישי.
אורי מקלב: כפי שכולנו מתרשמים, נמצאים כאן מיטב הכוחות והנפשות הפועלות בנושא.
אורי מקלב: אנחנו רוצים לקוות שהדיון הזה יביא תועלת ושנוכל למצות אותו.
אורי מקלב: נצטרך לעמוד בלוח הזמנים.
אורי מקלב: משפחת חבשוש, האב או האח, בבקשה.
אליעזר חבשוש: אם כולם קראו את מכתב הפנייה בבקשתנו לכנס את הוועדה, אני לא צריך לספר לכם היסטוריה על מה שקרה עד היום.
אליעזר חבשוש: ביקשנו לכנס את הוועדה כדי לדעת אם נעשה דבר מה ומה נעשה עד היום מאז הישיבה האחרונה של הוועדה, עם כל ההבטחות שנתקבלו לפתיחה של מיטות נוספות גם ב"סורוקה" וגם ב-רמב"ם ובמקומות נוספים.
אליעזר חבשוש: בהמשך אני רוצה להעלות נושא נוסף שנראה לי חשוב מאוד ולא נעשה בו דבר, בעניין ההסברה.
אליעזר חבשוש: ההסברה חשובה מאוד, הן כדי לעצור את התופעה והן כדי להגביר את המודעות, בעיקר בקרב ההורים כדי שיידעו להתמודד עם הנושא הזה לפני שיהיה מאוחר מדי והילדים יעברו את גיל 18 ואז הם יישארו פשוט חסרי אונים.
אורי מקלב: ההסברה והמודעות חשובים מאוד.
אורי מקלב: ייתכן שהיינו צריכים להזמין לכאן את נציגי משרד החינוך, אבל נמצא את ההזדמנות הנכונה להרחיב בנושא הזה.
אורי מקלב: אנחנו רוצים להתמקד עכשיו בטיפול הקיים.
אליעזר חבשוש: אני מקווה שאחר-כך נעלה את הנושא הזה, שהוא חשוב מאוד.
אליעזר חבשוש: זה נושא קריטי, לדעתי.
אורי מקלב: לפני שנעבור לדוברים אחרים הייתי מבקש מחברות הכנסת, אם ירצו בכך, להגיד כמה משפטים.
רחל אדטו: תודה על ההזמנה.
רחל אדטו: למי שלא יודע, אני גם רופאה במקצועי.
רחל אדטו: הייתי עד כה סמנכ"ל בית-החולים "שערי צדק" בירושלים, אבל במסגרת הפעילות הציבורית בעשור האחרון הייתי יושבת-ראש המועצה הלאומית לקידום בריאות האישה, וכחלק מסדר היום הציבורי של המועצה לקידום בריאות האישה עולה נושא הפרעות האכילה.
רחל אדטו: הנושא הזה לדעתי נופל בין הכיסאות, בעיקר מכיוון שכל הפסיכיאטריה הרכה נופלת בין הכיסאות.
רחל אדטו: הציפייה למעבר לרפורמה של בריאות הנפש שנדונה מאז 1995 היא חלק מן הבעיה.
רחל אדטו: בגלל זה גם הנושא הזה לא ממוסד אלא נע בין משרד הבריאות ובין קופות-החולים.
רחל אדטו: אם זה כבר מגיע לכדי בעיה גופנית אז ניתן לאשפז את הנערה על חשבון קופת-החולים, ואם זה נשאר עדיין בשלב ההתחלתי, שהוא עדיין שלב פסיכיאטרי, זה נותר בגדר משרד הבריאות ולא ברור מי מממן את זה.
רחל אדטו: ראיתי בדוח שהכינה מחלקת המידע והמחקר של הכנסת שמצפים לרפורמה שאמורה לפתור את הבעיה, כאשר במסגרת הרפורמה יועבר תקציב של 50 מיליון שקל לנושא הפסיכיאטרי.
רחל אדטו: אני לא רואה את זה קורה בקרוב, גם כי הכנסת היתה צריכה להחיל דין רציפות על הצעת החוק וכפי שאני מבינה עד לרגע זה לא עשו כן.
רחל אדטו: ואם זה לא קורה, אז אני לא רואה שוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, שאני חברה בה, תדון בנושא הרפורמה בבריאות הנפש בכלל, ובפסיכיאטריה הרכה בפרט.
רחל אדטו: למיטב הבנתי נושא הפרעות האכילה לא נכנס לפסיכיאטריה הרכה.
רחל אדטו: אחד המוקשים הגדולים ביותר בנושא הפסיכיאטריה הרכה היה, בין היתר, גם הטיפול בהפרעות אכילה.
רחל אדטו: הטענה היתה שהפרעות אכילה צריכות להיכלל בפסיכיאטריה הרכה ואז גם יש להן איזה תקצוב, אך זה לא קורה.
רחל אדטו: לכן אם יחול דין רציפות על הצעת החוק והיא תידון בכנסת הקרובה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות אני באופן אישי רואה בוודאי כחלק מן הפעילות של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות לחייב שהטיפול בהפרעות אכילה ייכנס לתחום הפסיכיאטריה הרכה ויהיה חלק מן המכלול של המענה שצריך להינתן במסגרת הרפורמה בבריאות הנפש.
אורי מקלב: אנחנו יודעים על תקציב של 6.5 מיליון שקל שאמור לתת מענה.
רחל אדטו: נראה לי שזה לא יספיק לכלום.
אורי מקלב: יש עדיין מחלוקת ואי-הסכמה על התעריפים כך שגם כספים שהיו בשנת 2009 לא מומשו בגלל הבעיות הללו.
רחל אדטו: 6.5 מיליון שקלים זה לא רציני.
רחל אדטו: זה לא מתחיל לגעת אפילו בקצה הבעיה.
רחל אדטו: אם מדברים כאן על חינוך ועל מודעות ועל טיפול ועל אשפוז ועל טיפול תומך וכדומה, ב-6.5 מיליון שקל לא יכול להיות אפילו התחלה של דיון בבעיה.
דפנה סידס-כהן: אם כבר מדברים על 6.5 מיליון שקלים, כמה נוצל עד כה?
אורי מקלב: גם הקיים לא נוצל.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שגם בשלב ההתחלתי וגם בשלב הסופי הפרעות אכילה נותרות כל הזמן בהגדרה כמחלה פסיכיאטרית והם לא נחשבים בשום שלב לחולים רגילים.
אורי מקלב: ייתכן שקופת-החולים מממנת גם את זה, אבל המאושפזים בהגדרה נחשבים כל הזמן כחולים פסיכיאטריים.
רחל אדטו: אני לא בטוחה בכך.
רחל אדטו: אולי ד"ר אסתי גלילי תוכל לסייע לנו בעניין הזה.
יעקב פולאקביץ: זה אשפוז פסיכיאטרי.
אורי מקלב: זה אשפוז פסיכיאטרי מתחילתו ועד ההחלמה.
אורי מקלב: לרגע זה לא הופך בהגדרה למחלה רגילה.
יעקב פולאקביץ: לפי ספר ההפרעות הבין-לאומי, אבחנה של הפרעות אכילה שייכת למתחם ההפרעות הפסיכיאטריות ומטופלת על-ידי גורמי הפסיכיאטריה.
יעקב פולאקביץ: גם האשפוז הייעודי שכבודו ציין, יש להדגיש שמדובר במחלקות ייעודיות שהינן מחלקות פסיכיאטריות ולא משהו אחר.
יעקב פולאקביץ: זה לא מחלקת ילדים, לא מחלקה פנימית.
יעקב פולאקביץ: זה מחלקה פסיכיאטרית עם איפיון שמתמקד בטיפול בהפרעות אכילה, אבל זה מחלקה פסיכיאטרית לכל דבר ועניין, וכשמדובר במבוגרים זה אשפוז פסיכיאטרי שמדווח לקובץ המאושפזים בפסיכיאטריה.
יעקב פולאקביץ: זה חלק מן האבחון של פסיכיאטריה ולא משהו אחר.
יעקב פולאקביץ: הניסיון להסיט את זה ולומר שזה משהו אחר, לצערנו זה לא.
יעקב פולאקביץ: זאת הפרעה שיש בה אלמנטים סומטיים, גופניים, שדורשים התייחסות וטיפול לאלמנטים הגופניים, אין על כך שום ויכוח, וחובה לטפל בכך כי אחרת לא יהיה לנו במי לטפל, אבל זה לא מסיט את ההפרעה למקום אחר.
אורי מקלב: נרצה שתרחיב את הדיבור בעניין הזה כאשר יגיע תורך, במיוחד על ההיקפים של התופעה.
רחל אדטו: מעניין שהבוקר במהדורת החדשות בטלוויזיה, אחד הדברים שהציפו שם זה דוח על הגידול במספר החיילות שסובלות מהפרעות אכילה, בדיוק לכבוד הדיון שלנו היום.
רחל אדטו: התעוררה שם השאלה האם נכון שיש יותר הפרעות אכילה, או מכיוון שיש יותר מודעות להפרעות אכילה מדווחות יותר בנות כסובלות מהפרעות אכילה.
אורי מקלב: נרצה באמת שירחיבו את הדיבור בנושאים הללו.
אורי מקלב: יש כאן אנשים שידברו בדיוק על כך.
אורי מקלב: רשות הדיבור לחברת הכנסת אורלי לוי, בבקשה.
אורלי לוי אבקסיס: שלום לכם.
אורלי לוי אבקסיס: מאחר ואני לא רופאה במקצועי אני באמת לא יכולה לדבר על הפן הטיפולי ועל ההגדרה הפסיכולוגית איך לטפל.
אורלי לוי אבקסיס: אבל אותי מטרידים התורים הארוכים, עד 3 חודשים, שילדה או נערה או אפילו מבוגרת צריכים להמתין לקבלת הטיפול.
אורלי לוי אבקסיס: על-פי החומר שקיבלתי, מומחים אומרים שככל שחולף הזמן מזיהוי הפרעת האכילה ועד לקבלת הטיפול פוחתים סיכויי ההחלמה.
אורלי לוי אבקסיס: 3 חודשים ברצף של הזמן הזה, כמה זה קריטי לסיכויי ההחלמה?
אורלי לוי אבקסיס: כמה זה קריטי למצב הנפשי של המטופל או המטופלת?
אורלי לוי אבקסיס: הרוב הן מטופלות, או שהן מדווחות יותר מאשר אחרים כי אצל גבר לא ממש רואים את זה, או שזאת רק דעה קדומה שיש לי בראש, אבל כנראה זה שכיח הרבה יותר בקרב נערות ונשים.
אורי מקלב: זה 10% או 20%.
אורי מקלב: מכל 5 ילדים שסובלים מן ההפרעה, 4 הן בנות ואחד בן.
אורלי לוי אבקסיס: בכל מקרה, חייב להיות מנגנון שיאפשר לקצר באופן משמעותית את זמן ההמתנה של 3 חודשים, ולכן התכנסנו כאן.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים כאן על הטיפול, על סיכויי ההחלמה.
אורלי לוי אבקסיס: מאחורי כל מספר שאנחנו מציגים – ואני יודעת שזה נשמע קצת דמגוגי, מצטערת – יש כאן משפחות וילדים, יש אוצר שלם שגלום בכל אחד מאתנו.
אורלי לוי אבקסיס: זאת הפרעה כפייתית כמו דברים אחרים.
אורלי לוי אבקסיס: עיינתי בחומר ולמדתי אותו.
אורלי לוי אבקסיס: גיליתי שאחרי שמטופלים בבעיה הפיזיולוגית או בהפרעה הספציפית של האכילה מתגלות אצל חלק מן המטופלים הפרעות כפייתיות אחרות.
אורלי לוי אבקסיס: תתקנו אותי אם אני טועה.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה מה קורה עם המעקב.
אורלי לוי אבקסיס: הייתי שמחה מאוד לקבל תשובות.
אורלי לוי אבקסיס: מה קורה עם אותם אנשים אחרי שטיפלנו בהם או איזנו את המשקל הגופני?
אורלי לוי אבקסיס: איך ממשיכים לטפל בעניין הנפשי?
אורלי לוי אבקסיס: מה קורה עם בתי השיקום השונים ברחבי הארץ?
אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת שיש בעיה בבית-החולים בבאר-שבע, שהיה אמור לקום שם מרכז האכלה אך הוא נתקע בשל בעיות בירוקרטיות כאלה או אחרות, בשל בעיה של מימון.
אורלי לוי אבקסיס: כפי שאמרה חברת הכנסת אדטו, 6.5 מיליון שקלים בתפוסה ארצית פשוט לא מגרדים את התחלת הטיפול.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה איך זה עובד, מי הגופים ואיך שיתוף הפעולה בין הגופים השונים מתבצע.
אורלי לוי אבקסיס: באתי היום בעיקר לשמוע, כדי להבין ואולי להשכיל ולראות באילו דרכים נוכל אנו כמחוקקים לקדם צעדים על מנת לפתור את הבעיה הזאת.
רחל אדטו: תרשי לי רק קריאת ביניים.
רחל אדטו: הבעיה היא לא התור של 3 חודשים, אלא שגם אם נערה ממתינה 3 חודשים אין כמעט בכלל שום מקום שבו ניתן לאשפז אותה, וכאן מתחילה הבעיה.
רחל אדטו: הבעיה היא למצוא את המסגרות שבהן ניתן לאשפז.
אורי מקלב: תלוי גם היכן גרים.
רחל אדטו: זה שוב חוזר לשאלה של צפון ודרום הארץ.
אורי מקלב: ה-3 חודשים זה הקצה, אבל הבעיה היא להתחיל על הבסיס של זה שיימצא מקום שבו ניתן טיפול הולם.
אורלי לוי אבקסיס: אז המצב הרבה יותר גרוע ממה שנראה.
רחל אדטו: באופן חד-משמעי.
אורי מקלב: על הסיבות מדוע אנו מצויים במצב כזה, שיש הרחבה וגידול בהפרעות האלה, נרצה לשמוע עכשיו את מר עדי ברקן.
אורי מקלב: הוא שונה במקצת מכל יתר היושבים כאן.
אורי מקלב: הוא מנהל המרכז הישראלי לשינוי הרגלי אכילה.
אורי מקלב: אני מבין שזה מרכז וולונטרי שמטרתו לעזור להציף את הנושא.
רחל אדטו: הוא האיש שיצר את השינוי במודעות.
עדי ברקן: המשרדים הגדולים שלנו נמצאים בתל-אביב ויש לנו שלוחות.
עדי ברקן: אנו 3 אנשים שמתפקדים בעמותה ללא מטרות רווח.
עדי ברקן: לא נכנס אף שקל עד היום אז אין גם רווח.
עדי ברקן: לצערי אני מכיר היום למעלה מ-100 נערות כאלה.
שלומית אבינח: אתה מתמיד לבוא לישיבות הוועדה.
עדי ברקן: אני צלם אופנה כבר 30 שנים.
עדי ברקן: לפני 15 שנים הפכתי להיות גם סוכן דוגמניות, כלומר התוויתי את דרכן המקצועית במהלך עבודתי לא מעט.
עדי ברקן: לא אחת אמרתי לנערות: כן, אתן צריכות לרדת 3-4 קילו במשקל.
עדי ברקן: לא תיארתי לעצמי מה קורה ברגע שהנערה עוזבת את הסטודיו ומגיעה הביתה.
עדי ברקן: הפליא אותי שהבחורות מגיעות אחרי 3-4 שבועות לאחר שהשילו 4-5 קילו, אבל מי אני, שנמצא בתוך תעשייה שאמורה לייצר כוכבים וכמה שיותר מהר, שאבדוק.
עדי ברקן: ואף אחד לא בדק.
עדי ברקן: עד למקרה ספציפי שבחורה איבדה את ההכרה בסטודיו שלי.
עדי ברקן: לא אכנס לכל התהליך.
עדי ברקן: אני נמצא כבר 8 שנים בסיפור.
עדי ברקן: אני בקשר רציף עם עשרות נערות.
עדי ברקן: מניסיוני המועט, הנורמה החברתית היא הבעיה העיקרית.
עדי ברקן: יש עוד המון בעיות, כמו אונס בתוך המשפחה, ולא ניכנס לזה, אבל המאסה העיקרית היא נורמה חברתית.
עדי ברקן: פעם זה היה גיל ההתבגרות.
עדי ברקן: ילדה היתה עומדת מול המראה ואומרת: וואלה, אני רוצה להוריד 2 קילו.
עדי ברקן: היום לוקות בזה גם נשים בנות 40 וילדות בנות 4-5.
עדי ברקן: לאחר 7 שנים שדפקתי על כל דלת של חברה מסחרית, בחורף האחרון הצלחתי לשכנע.
עדי ברקן: הצמדתי אליי בחור בשם מישל בן וייס, שהוא מנכ"ל חטיבת הבריאות של "שטראוס-עלית".
עדי ברקן: לקחתי אותו ל-12 בתים של נערות שאני מלווה במשך 6-7 שנים, הנערות שהגיעו למצב כזה כי רצו לרדת במשקל כדי להיות מקובלות.
עדי ברקן: צאו מהכובע של הדוגמנות.
עדי ברקן: אני לא מדבר רק על דוגמניות כי בפרויקט האחרון שעשינו הגיעו בחורות שרחוקות מלהיות דוגמניות.
עדי ברקן: לקחתי את מר מישל בן וייס ואמרתי: אני לא רוצה להרוויח.
עדי ברקן: התרגלנו כבר לא להרוויח.
עדי ברקן: בואו תממנו את האודישנים.
עדי ברקן: אני רוצה להגיע לכמה שיותר נערות, לחתך רחב ככל האפשר, אבל הפעם לשם שינוי זה יופיע בטלוויזיה, בלי עורך.
עדי ברקן: עד היום ניסיתי דרך "עובדה", ניסיתי דרך חדשות ערוץ 2.
עדי ברקן: תמיד היה עורך, מישהו מלמעלה שקיבל רגליים קרות ולא הראה את התמונה האמיתית.
עדי ברקן: הפעם לשם שינוי "רשת" הלכו אתנו.
עדי ברקן: 9,315 בחורות בגילאי 15-30 הגיעו לאודישנים, כשהכותרת היתה simply you – בואי כמו שאת.
עדי ברקן: אנחנו לא מחפשים את המראה הרזה, אלא מישהי שאוהבת את עצמה כפי שהיא.
עדי ברקן: כלומר מלכתחילה הזמנו בחורות שבטוחות בעצמן ולא מרגישות שהן רזות.
עדי ברקן: לפי הנתונים שיש לנו ממשרד הבריאות, לפי טבלת ה-BMI 22% היו צריכות להיות במחלקה אצל ד"ר איתן גור.
עדי ברקן: בחורות של 1:75 מטר במשקל 47-48 קילו ומרגישות סבבה.
עדי ברקן: בחורה שעמדה מול המצלמה ואמרה: "כן, אז מה, אז אין לי מחזור כבר חודשיים".
עדי ברקן: בחורה שאמרה: "אז מה, אני מקיאה כשאני אוכלת משהו כבד.
עדי ברקן: אז אני בולמית?".
עדי ברקן: למזלי לא הייתי לבד.
עדי ברקן: היינו יותר מ-3 איש.
עדי ברקן: היינו עם החברות המסחריות ועם הטלוויזיה.
עדי ברקן: לא גמרנו לצלם כי אנחנו עוקבים אחר אותן נערות לאורך זמן.
עדי ברקן: אנחנו רוצים לראות מה קורה לאותן נערות בחודשים פברואר-מרס, כאשר השמש יוצאת, יוצאים הקטלוגים של בגדי הים והן חושבות: איך אני יורדת לחוף?
עדי ברקן: כאן מתחילה קטסטרופה.
עדי ברקן: אנחנו הולכים לבקר את אותה קבוצת נשים, 200 במספר, הקיץ, ביולי-אוגוסט.
עדי ברקן: נראה את המצב של אותן נערות שפגשנו באוקטובר, כמה הן איבדו ממשקלן מפברואר ועד יוני, כמה היום מקוטלגות כסובלות מהפרעות אכילה, כמה בדרך לד"ר איתן גור או לד"ר דני שטיין וכמה עדיין אפשר להציל.
עדי ברקן: אני תורם גם בבתי-ספר כאשר אני מרצה לתלמידים.
עדי ברקן: נורא כואב לי הלב שנציגי משרד החינוך לא נמצאים כאן.
שלומית אבינח: לא הזמנו אותם כי מלכתחילה התכוונו לנושא הבריאות.
אורי מקלב: נקיים גם על זה דיון.
עדי ברקן: ביקרתי בכמה בתי-ספר, בחתך גילאים 14-18.
עדי ברקן: בכל הרצאה היו 300-400 תלמידים.
עדי ברקן: ההנהלה היתה סקפטית מאוד.
עדי ברקן: אמרו לי: "בחתך האוכלוסייה הזאת לא ישתפו פעולה.
עדי ברקן: תגיד את שלך ונראה מה יהיה".
עדי ברקן: אין ולו הרצאה אחת שלא קמו 10, 12, 14 בנות מול המורים, מול מנהל בית-הספר ואמרו: "כן, אנחנו מקיאות בשירותים".
עדי ברקן: למה אליי כן פונים ואליכם לא?
עדי ברקן: למה בבית הניסיוני בהוד השרון יש רק 4 מיטות?
עדי ברקן: אתם לא חושבים למה אותן בנות לא רוצות להגיע לטיפול?
עדי ברקן: ואני לא מדבר על בחורות אקוטיות, בחורות שנמצאות בסכנת חיים מיידית, שחייבות להגיע למחלקה של ד"ר איתן גור כי אחרת הן ימותו.
עדי ברקן: אני מדבר על המאסה הגדולה, המאסה שבדרך, שב"פקקים" עכשיו, המאסה שעדיין ב-BMI 17-18, שעדיין אפשר לעבוד אצלן על הראש.
עדי ברקן: למה הן לא הולכות לטיפול?
עדי ברקן: למה הן עדיין בדרך למטה?
עדי ברקן: אני לא יודע על מה אתם מדברים כשאתם אומרים ששיעור המחלה כ-1%-2%.
עדי ברקן: אני אומר לכם שיש כאן קטסטרופה הרבה יותר גדולה.
שלומית אבינח: מה האחוז של הלוקים בהפרעות אכילה על-פי ההערכה שלך?
עדי ברקן: לדעתי מדובר על מאות אלפים, 150-200 אלף לפחות.
עדי ברקן: אני לא מדבר על בחורות שצריכות אשפוז, אלא בחורות שנמצאות בדרך.
עדי ברקן: בחורה שמקיאה פעמיים בשבוע היא בחורה עם הפרעת אכילה.
עדי ברקן: בחורה שאומרת לי: "עדי, לא אכלתי כל היום אבל מחר אני אוכל".
עדי ברקן: תראו כמה אינפורמציה יש להן, כמה הן יודעות.
עדי ברקן: היא יודעת מה היא צריכה לאכול כדי לא להתעלף.
עדי ברקן: אז היא לא רשומה בשום מקום כסובלת מהפרעת אכילה, היא לא במחלקה, היא לא בהמתנה לטיפול, היא לא נמצאת בשום מקום.
עדי ברקן: היא נמצאת בבית שלה.
אורי מקלב: וההורים מודעים לזה?
שלומית אבינח: לא תמיד.
שלומית אבינח: ברוב המקרים לא.
עדי ברקן: כשאמא בת 37-38 קונה ג'ינס ב"קסטרו" במידה 26 ועומדת מול המראה ליד בתה בגיל ההתבגרות, ואומרת: "מה את אומרת על אמא?
עדי ברקן: תראי איזה יופי הטוסיק יושב".
עדי ברקן: לגברת הקטנה בת 14-15 שהיא בגיל ההתבגרות יש קפל קטן.
עדי ברקן: איך הילדה הזאת מרגישה?
עדי ברקן: איפה האמא?
עדי ברקן: הדור החדש של האימהות הצעירות נמצא במקום אחר היום.
עדי ברקן: הן שקועות בקריירה שלהן.
עדי ברקן: נורא כואב לי להגיד אבל המצוקות של הילדים לא כל-כך מעניינות אותן.
עדי ברקן: יש דברים שהרבה יותר מעניינים אותן.
עדי ברקן: קצת הקשבה היתה יכולה להוביל את הנערות לכיוון אחר.
עדי ברקן: הפרעת אכילה היא לא מחלה שקשה להבחין בה.
עדי ברקן: הרי צ'יק צ'ק המצב-רוח משתנה.
עדי ברקן: דיברנו על שיעורי תמותה.
עדי ברקן: זו המחלה היחידה שיש בה 100% תמותה.
עדי ברקן: אני לא מכיר בחורה אחת שסובלת מהפרעות אכילה והיא חיה.
עדי ברקן: אז היא הולכת לבית-ספר פעמיים בשבוע, אז היא יושבת ומשחקת במחשב.
עדי ברקן: זה נקרא לחיות?
עדי ברקן: ביום שהיא נכנסה להפרעות אכילה היא מתה.
עדי ברקן: עשרות הנערות שאני בקשר איתן נמצאות בבית והכול סבבה, אבל תגידו לי מה הבחורה עושה מעבר לזה, מה היא צריכה לעשות כדי לעבור את אותו לילה, אילו ריגושים, אילו סיפוקים, איזו מין צורת חיים הגיונית יש לאותה בחורה?
עדי ברקן: היא מתה.
עדי ברקן: אז אם מדברים על שיעורי תמותה – זה 100% תמותה.
אורי מקלב: אתה מחזק מאוד את התפיסה שלי.
אורי מקלב: אשתי לא מאפשרת לדבר בבית בכלל על דיאטה כדי שהילדים לא ישמעו.
אורי מקלב: תמיד הערכתי אותה, אבל עכשיו אני מעריך יותר, שזה דבר שכנראה צריך מאוד להיזהר בו.
עדי ברקן: שתי ילדות בנות 12 היו בשיעור התעמלות והיו צריכות להביא טייץ שחור.
עדי ברקן: אחת מהן שכחה.
עדי ברקן: שלחו אותה לקנות והיא קנתה מידה קטנה מדי.
עדי ברקן: היא ניסתה לגרוב את הטייץ ואז מישהי אמרה לה: "הי, הי, שמנת".
עדי ברקן: מה קרה לאותה ילדה לאחר מכן?
עדי ברקן: היא לא אכלה ארוחת בוקר שנתיים וחצי, והכול התחיל ממשפט אחד קטן.
עדי ברקן: אז נכון, חשוב באיזה מצב רגשי הילדה היתה כאשר שמעה את זה, אבל הטירוף להיות רזה הוא פשוט הזוי.
עדי ברקן: להבדיל מן השנים האחרונות, השנה אנחנו יוצאים ב-3 קמפיינים גדולים מאוד.
עדי ברקן: כל דוגמנית יודעת שכדי להיות נערת "מילקי" – וחברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס יודעת כי עסקה פעם בתחום הזה - - -
אורלי לוי אבקסיס: אמרת לי שאני צריכה לרדת כמה קילו, אבל לא ירדתי.
עדי ברקן: נכון, ולא רק את אלא שורה של דוגמניות.
עדי ברקן: אותן בנות שרוצות להיות כוכבות ייתקלו הפעם במחסום כי באותם אודישנים יהיו תזונאיות, והאודישנים יהיו מצולמים, והבחורה תצטרך לעשות חשבון: האם כדי להיות כוכבת כדאי לה להעלות 3-4 קילו או להישאר במסגרת של דוגמנית במתנ"סים.
אורלי לוי אבקסיס: גם אנחנו בעצם מעין צינור למה שמכתיבים בקהילה הבין-לאומית בנוגע למודל המבוקש.
אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת שהיו ניסיונות, מעצבי עלית שבחרו דוגמניות קצת יותר מלאות, קצת יותר בשרניות.
אורלי לוי אבקסיס: זה לא החזיק מעמד ולא תפס.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה אם זה הערוץ שבו אנו צריכים לפעול, ומה הכוח שלנו בתוך נקודה קטנה על הגלובוס.
עדי ברקן: כרגע אין לי שום פנטזיות, למרות שאני רואה גל גדול מאוד באירופה ובארצות-הברית.
עדי ברקן: אין לי שום פנטזיה לשנות את העולם.
עדי ברקן: יש לי פנטזיה קטנה מאוד לשנות את השוק המקומי כי השוק המקומי קטן מאוד.
אורלי לוי אבקסיס: אז אולי צריך לדבר על תזונה נכונה.
עדי ברקן: התחלנו לדבר על דוגמניות בין-לאומיות.
עדי ברקן: בערוצי האופנה עדיין יש דוגמניות רזות מאוד.
עדי ברקן: כי רוב מעצבי האופנה הגדולה הם גייז וההעדפה המינית שלהם היא תום-בויז.
עדי ברקן: אבל בואו ניקח את בר רפאלי, שמרוויחה 3-4 מיליון דולר בשנה.
עדי ברקן: היא לא עובדת בתצוגות של "קנזו" או של "רלף לורן", אבל היא תעשה קמפיין לבושם ב-3-4 מיליון דולר.
עדי ברקן: בחורה שחולמת להיות דוגמנית, מה יותר טוב מאשר להיות כמו בר רפאלי ולעשות קמפיינים במקום להופיע על מסלול הדוגמנות.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה אם דמות הדוגמנית היא הדמות הראויה לחיקוי.
אורלי לוי אבקסיס: האם אנחנו לא צריכים להעצים יותר דמויות בתחומים של הצלחה, של אמנות, של רוח?
אורלי לוי אבקסיס: השאלה איך אנחנו רודפים אחרי המודל הרזה.
עדי ברקן: אנחנו צריכים לשנות את המודל החברתי.
דפנה סידס-כהן: בהמשך לדברים של מר ברקן, יש לי שאלה שמופנית למשרד הבריאות.
דפנה סידס-כהן: אנחנו רואים פער בין הספרות המקצועית, שמדברת על כ-1% תחלואה, ובין השטח שאומר שהנתונים גבוהים הרבה יותר.
יעקב פולאקביץ: מה שהוא אמר מבוסס על נתונים או מבוסס על תחושות?
דפנה סידס-כהן: אני מדברת על התרשמות מן השטח.
עדי ברקן: יש לנו 9,300 טפסים עם פרטים על גיל, גובה, משקל, הרגלי תזונה נכונה, סוג מוזיקה מועדפת של אותם בני נוער מטבריה ועד אילת.
עדי ברקן: אלה הנתונים שבידינו וזה לא רק התרשמות.
אורי מקלב: גם אם זה 1% מן האוכלוסייה זה 70 אלף.
דפנה סידס-כהן: השאלה שלי מופנית אל משרד הבריאות.
דפנה סידס-כהן: למה אין היום מעקב אחר הנתונים האמיתיים של התחלואה בהפרעות אכילה?
דפנה סידס-כהן: למה אין נתונים נוספים לגבי תמותה?
דפנה סידס-כהן: למה אין שקיפות בנושא הזה ואין מעקב אחר הנתונים?
יעקב פולאקביץ: כי יש חוק במדינת ישראל שאוסר דיווח.
יעקב פולאקביץ: חוק הנוער (טיפול והשגחה) קבע שמי שמאושפז במחלקה פסיכיאטרית עם הפרעת אכילה, שאיננו פסיכוטי ואיננו חולה נפש ולא מהווה סכנה לעצמו או לסביבתו מתוך מחלת הנפש, אסור לדווח עליו לקובץ המאושפזים.
יעקב פולאקביץ: בג"ץ אסר עלינו לאסוף את הנתונים האלה ועקב כך מחלקות פסיכיאטריות – ונמצאת כאן מנהלת מחלקה פסיכיאטרית לילדים ונוער, שמאשפזת נערות ונערים עם הפרעות אכילה – אינן רשאיות לדווח לקובץ המאושפזים, ועקב כך אין נתונים.
דפנה סידס-כהן: אבל זה לא דיווח שמי.
דפנה סידס-כהן: ופרט לכך, מדוע אין נתונים על אנשים מעל גיל 18?
יעקב פולאקביץ: מעל גיל 18 יש נתונים על מספר המאושפזים בשל הפרעות אכילה.
דפנה סידס-כהן: חסר מידע על היקף התחלואה, ולא רק על מספר המאושפזים.
יעקב פולאקביץ: על כך אין דיווח.
משה חבשוש: יש אוכלוסייה שלמה של אנשים שאינם מאושפזים ושלא רוצים להגיע לאשפוז.
קריאה: כאשר היתה אחות בכל בית-ספר היה לה מעקב אחר התלמידים.
אורי מקלב: ייתכן שכל אחד אומר דברים נכונים.
אורי מקלב: מר עדי ברקן אמר בפירוש, יש אנשים שלא יודעים עליהם אבל הם סובלים אך הם לא הגיעו לשום טיפול, ואפילו ההורים עצמם לא יודעים.
אורי מקלב: יש את הנתונים המוסמכים.
אורי מקלב: אף אחד לא אומר דברים לא נכונים.
אורי מקלב: מעבר לכך, נצטרך לקיים דיון.
אורי מקלב: נכון שצריך לשמור על סודיות, ויש חוק במדינת ישראל, אך אי-איסוף נתונים גורם לכך שלא מטפלים בבעיה בהיקפים הנכונים.
אורי מקלב: עלינו למצוא את שביל הזהב בנושא הזה, איך מצד אחד לקבל נתונים ומצד שני בהיעדר נתונים כיצד ניתן לטפל בזה.
עדי ברקן: אתם מדברים כרגע על מיטות אשפוז, על מקרים שנמצאים כבר בפנים, מקרים אקוטיים.
עדי ברקן: מי שמגיע אל ד"ר איתן גור – אלה מקרים שכבר מודעים ויודעים, מוכנים או לא מוכנים לטיפול.
עדי ברקן: אני מדבר על המאסה הגדולה, המאסה שבחוץ, שנמצאת בדרך.
עדי ברקן: אני בשטח.
עדי ברקן: אני לא חי במשרד.
עדי ברקן: אין לי משרד ומחשבים.
עדי ברקן: אני נפגש איתם מידי יום.
עדי ברקן: מדובר על אלפים, ולא על 200 איש שלקחתי.
עדי ברקן: בעבר אמרו לי: אתה פונה רק דוגמניות.
עדי ברקן: כעת לא פניתי לדוגמניות.
עדי ברקן: זימנו מלכתחילה בחורות שלעולם לא היו מעיזות להגיע לסוכנות דוגמנות כי שם היו בועטים בהן מכל המדרגות.
עדי ברקן: לקחנו בחורות שמרגישות שסבבה עם עצמן.
עדי ברקן: ואם אלה הנתונים, אז אני נורא מצטער, לא מדובר על 1%-2%.
עדי ברקן: דיברתם על בית-חולים "סורוקה".
עדי ברקן: ביקרתי לפני 3 שבועות ב"סורוקה".
עדי ברקן: שם אין כלום.
עדי ברקן: המחלקה היחידה שם שקיבלה 60 או 80 נערות לטיפול, נסגרה.
עדי ברקן: הדוברת סיפרה לי שבחודשים האחרונים המחלקה פעלה במימון של תרומות.
עדי ברקן: אני לא מבין בטיפול.
עדי ברקן: אני יודע שהתחום שבו אני עוסק יכול למנוע מהמון נערות להיקלע לבעיה הזאת.
אורי מקלב: אתה מדבר על מוּדעות?
עדי ברקן: מדובר כאן על משהו הרבה יותר עמוק.
עדי ברקן: צריך ללכת לגילאים הרכים יותר ולבנות תוכניות למערכת החינוך.
עדי ברקן: מה שקרה בעשרים השנים האחרונות, נכנסו ערוצים מסחריים.
עדי ברקן: המדיה שהילדים והנוער סופגים היום, אף אחד לא מכין אותם לקראת זה.
עדי ברקן: מאיפה מגיעים למצב שילדה בת 4-5 שנים תופסת קפל קטן בבטן ואומרת "אני שמנה"?
עדי ברקן: מאין זה מגיע?
עדי ברקן: זה מגיע מן המדיה.
רחל אדטו: מן התוכנית "לרדת בגדול".
עדי ברקן: מן התוכניות "לרדת בגדול" ו"הדוגמניות" ו"האלופה" שמצטלמת עכשיו ומאלף דברים.
עדי ברקן: השינוי צריך להיעשות בגיל צעיר מאוד.
עדי ברקן: תוכנית הלימודים צריכה לכלול, במקום שיעור גיאוגרפיה או שיעור חברה, שיעור על חיזוק הדימוי העצמי.
עדי ברקן: אני בטוח שאותו מרכז, אם ייקרא "חיזוק הדימוי העצמי" יגיעו אליו כל הבנות לטיפול כי לא תהיה סטיגמה שהן חולות נפש.
עדי ברקן: זאת הסיבה שהבחורות לא רוצות להגיע לטיפול, בשל הפחד מן הדימוי, מן הכותרת שמופיעה שם, אז צריך לחשוב אולי לשנות את הכובע.
עדי ברקן: אני פונה ואומר פעם נוספת, צריך לרדת בטווח הגילאים, לא לגיל ההתבגרות אלא לגיל הרבה יותר צעיר.
עדי ברקן: באשר לנורמה החברתית בעולם המסחרי, התחלנו לעשות מהלך.
עדי ברקן: אני מאמין שבסוף הקיץ הזה יהיו כבר שני קמפיינים ראשונים בעולם עם בחורות במידה 38-40, כפי שהיה לפני 15-20 שנים.
עדי ברקן: ב-15 השנים האחרונות איבדנו שתי מידות.
עדי ברקן: דוגמנית היתה פעם במידה 28 והיום היא במידה 24.
עדי ברקן: אני מאמין שבתחום שלנו, אם אנחנו לא נצליח לעצור את התופעה נוכל לפחות להקטין 50% מן הבעיה.
עדי ברקן: כאן נמצאים פרופסורים ופסיכיאטרים שיכולים לספר על עוד אלף ואחת סיבות מדוע בחורות מגיעות לזה.
עדי ברקן: הבעיה העיקרית היא נורמה חברתית.
רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, למרות שהוא אמר דברים מרתקים, אני חוששת שאנחנו יוצאים קצת מן הדיון.
רחל אדטו: אם הדיון עכשיו הוא על נושא המחסור במרכזי אכילה ומרכזי טיפול בהפרעות אכילה –מר עדי ברקן, שבהחלט כל הכבוד לו על כל הפעילות שהוא עושה בתחום הזה, התמקד בנושא המודעות, ואני לא בטוחה שכרגע אנחנו מדברים על נושא המודעות.
אורי מקלב: קודם כול, אנחנו יודעים ממנו מה עלינו לעשות, וזה חשוב.