GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתי אהרונסון: צריך לשכור את כל הדירות, את הדירות של כל המפונים בתוך האתר הזה, גם את הדירות בקיבוץ כרמיה וגם את הדירות בישובים הסמוכים שאנשים הולכים לבתי ספר עם הילדים.
איתי אהרונסון: גם חברת הכנסת לנדבר כשהיא נתנה את הדוגמה במקרה של עלייה, לא באה לומר שמספר דירות ששכרה המדינה עבור עולים חדשים בבניין מסוים אז המדינה שכרה את כל הדירות בבניין לוודא מה איכות האנשים שמתגוררים בבניין.
איתי אהרונסון: אז בוודאי שהמדינה לא אחראית לזה.
איתי אהרונסון: לגבי המתכונת.
איתי אהרונסון: זו המתכונת.
איתי אהרונסון: מלכתחילה המחוקק חוקק חוק, פה בכנסת, החוק שבא ואמר נכבדי, קחו סכום בגין שכר דירה בסכום כזה וכזה, קחו את הכסף הזה, תמצאו לכם דירה, תסתדרו לבד.
שוש שץ: אתה שוכח שיש סעיף בחוק שנוגע להעתקה קהילתית.
איתי אהרונסון: על מנת לסייע באנו במקרה הזה לקיבוץ כרמיה ואמרנו, אנחנו מציעים לך משהו שכל הצדדים ירוויחו ממנו.
איתי אהרונסון: אתה תבנה שכונה שבמסגרתה יהיה אפשר לתת פתרון לקבוצות של מפונים, על חשבונך ונביא לך אנשים, אתה תשכיר לאנשים את יחידות הדיור.
איתי אהרונסון: עכשיו, הוא לא בנה את זה עבורנו.
איתי אהרונסון: הוא בנה את זה עבור האנשים.
איתי אהרונסון: הרי החוק בא ואמר לאנשים, קחו שכר דירה במקום שבו הנכס הוא של המדינה, המדינה היא זו שמשכירה את הנכס.
איתי אהרונסון: נניח אתר ניצן.
איתי אהרונסון: זה לא שיש מישהו אחר שהוא הבעלים של הנכס ואז המדינה שוכרת את זה ממנו ומשכירה למפונים.
איתי אהרונסון: במקום שבו הנכס שייך למדינה באמת המדינה היא זו שמשכירה כי היא הבעלים.
איתי אהרונסון: אבל במקום שהבעלים זה הקיבוץ הבעלים הוא זה שמשכיר למפונים.
איתי אהרונסון: כלומר אין מהבחינה הזאת הבדל.
איתי אהרונסון: אלא מה אומרת לנו שוש שץ במרומז.
איתי אהרונסון: היא אומרת לנו, המצב הזה שבו המדינה היא המשכיר הוא מצב שיותר נוח לנו כי אז אנחנו תופסים את המדינה במקום שכואב לה.
איתי אהרונסון: כי ככה אנחנו לא יכולים לא להתפנות.
שוש שץ: אני רוצה להזמין אותך לשתות קפה אצלי שלא תשמע ממני יותר ולא תכעס עלי יותר.
שוש שץ: אני רוצה את הביטחון של הילדים שלי.
סופה לנדבר: שוש, אנחנו צריכים להתקדם.
סופה לנדבר: יש דברים הגיוניים שאני יכולה לבקש ולדרוש.
סופה לנדבר: יש דברים שהם לא הגיוניים.
סופה לנדבר: אנחנו נפגשנו בשלב מסוים.
סופה לנדבר: אני רוצה שבשלב הזה עד כמה שאני יכולה להקל עליכם אני אקל, ואני מבינה שהיום המנהלת, אתם רואים מה המצב.
שוש שץ: אני רק מבינה שיש לי משפחה שחשבתי שמצאתי לה פתרון.
שוש שץ: את צריכה להבין גם כמנהיג אנשים סומכים על מה שאתה אומר והולכים אחריך עד נקודה מסוימת.
שוש שץ: כי אם אני באה ואומרת זה לבן ומישהו אחר בא ואומר זה מאוד שחור, אז עם כל ההערכה שלהם אלי הם לא ילכו אחרי כי השחור מאוד דומיננטי.
שוש שץ: והיום אני בבעיה שחשבתי שמחר בשעה 6 בערב נפתרת, אני בבעיה שיש לי שתי משפחות שעוד 3 שבועות צריכים להתפנות.
סיגל ברדה: אני יכולה להגיד במסגרת המעט כוחות שנותרו לי.
סיגל ברדה: אני לא רציתי להגיע היום כי כבר ביזו אותי בפעמים קודמות שהגעתי.
סיגל ברדה: אני מצטערת.
סיגל ברדה: לפני שנה אני לא רציתי לעבור.
סיגל ברדה: אני הגעתי לאור הנר בידיעה שמשם אני עוברת לבית שלי.
סיגל ברדה: ונוצרה המציאות הזאת.
סיגל ברדה: ולא היה לי קל בבית כי הילדים עברו, אני לא צריכה לספר, כל אחד עבר דברים עם הילדים שלו.
סיגל ברדה: נקודת האור היחידה שהיתה בכול הסיפור הזה זה שבאמת אני חוברת לקבוצה שלי.
סיגל ברדה: אז אמרתי, אוקיי, אני עוברת לשם.
סיגל ברדה: אני אהיה עם הקבוצה, ומשם אני כבר אעבור לבית שלי.
סיגל ברדה: אבל לא האמנתי ששנה שלמה אני אהיה בדין ודברים עם המנהלת ואני פשוט בחוסר ודאות.
סיגל ברדה: כל פעם אומרים לי הקרווילה פנויה עוד חודש, יצרו איתך קשר, יתקשרו אלייך, יהיה בסדר.
סיגל ברדה: שנה שלמה.
סיגל ברדה: עד שאני מקבלת מכתב ועוד מכתב שאני ב-15 לאוגוסט זהו, אין לי לאן ללכת.
סיגל ברדה: אני ב-15 עוזבת.
סיגל ברדה: אז נכון שדיברתי עם חני לא פעם ולא פעמיים ונדנדתי לצביה לא פעם ולא פעמיים אבל לא קיבלתי תשובה.
סיגל ברדה: בבית שואלים אותי, נו אימא.
סיגל ברדה: ה-15 לאוגוסט זה עוד מעט.
סיגל ברדה: מתי?
סופה לנדבר: אי אפשר שהיא תישאר בינתיים עד שהיא תיכנס לבית איפה שהיא נמצאת?
סופה לנדבר: אי אפשר?
חיים לוי: לי אין בעיה שהיא תישאר.
סיגל ברדה: למה קיבלתי מכתב מעורך דין אם אין בעיה?
סיגל ברדה: ב-28 לאוגוסט הילדה שלי חוזרת לספסל הלימודים.
סיגל ברדה: הילדה הזו לפני 3 שנים התרסקה.
סיגל ברדה: איבדה את הכול ביום אחד.
סיגל ברדה: כנגד כל הסיכויים הילדה הזו חזרה למסלול, בנתה לה חברים, תלמידה מצטיינת, יוצאת עם משלחת בית הספר לחו"ל, כנגד כל הסיכויים עם טיפול פסיכולוגי צמוד.
סיגל ברדה: כל הבקשה שלה שכול נושא המעבר שהוא כל כך קשה לה וטראומטי לא יתבצע בזמן שנת הלימודים.
סיגל ברדה: אז באים ואומרים לי בסוף אוגוסט הקרווילה רק תתפנה.
סיגל ברדה: אני לא יכולה לפגוע יותר בילדים שלי.
סיגל ברדה: אם היתה איזושהי נקודת אור בכל הסיפור הזה, איתי הגעתי לכאן, זה כי אני התרשמתי מהרצינות שלך ומהנכונות שלך לעזור.
סיגל ברדה: בכל פעם שאני עומדת מולם אני מרגישה מושפלת.
סיגל ברדה: אני רוצה פתרון ועכשיו עד ה-15 לאוגוסט.
דפנה סידס: רק בשביל שנבין, מה שקורה היום זה שכולכם עברתם לאור הנר ויתר הקבוצה עוברת לקיבוץ כרמיה?
שוש שץ: לא.
שוש שץ: כל הקבוצה בכרמיה, שתי משפחות שהילדים שלהם היו בתקופה של בגרויות הועברו לאור הנר.
שוש שץ: כיוון שאמרו שהקרווילות באור הנר יהיו מוכנות לפני ואצלנו הבנו שהקרווילות בכרמיה יהיו אחרי, הם אמרו אנחנו לא לוקחים את הילדים, שחלק מהם בבחינות וחלק מהם בתיכון, לא לוקחים אותם למלון, אנחנו הולכים על בטוח שהילדים תהיה להם יציבות.
שוש שץ: אז שתי משפחות הלכו עם הילדים לאור הנר, ושאר הקבוצה יחד ברחוב אחד בקהילה אחת בכרמיה.
שוש שץ: עכשיו עם הבעיות שהתעוררו באור הנר, וזה לא עכשיו, זה לפני שנה התחיל שהמנהלת פנתה אלי שיש להם בעיה עם אור הנר, שאני אשכנע אותם.
שוש שץ: כי גם עליה בתחילת הדרך היא לא רצתה לעבור לכרמיה.
שוש שץ: היא אמרה לי אני את הילדים מפה מזיזה רק לבית.
דפנה סידס: עכשיו, מה הפתרון האידיאלי מבחינתך?
סיגל ברדה: אני כבר הבעתי הסכמה לעבור לכרמיה.
סיגל ברדה: הילדים כבר הכינו את עצמם שעוברים לכרמיה.
סיגל ברדה: פשוט להצטרף לקבוצה באותו מתחם שהם גרים, זו כל הבקשה שלי.
סיגל ברדה: עד ה-15 באוגוסט.
חיים לוי: היא רוצה ב-15 באוגוסט והדירה מתפנה לקראת סוף אוגוסט.
חיים לוי: זה שבועיים.
סיגל ברדה: איך זה שהחוזים שלנו הם עד ה-15 באוגוסט ופתאום חוזה אחד של משפחה בודדת הוא עד ה-30 באוגוסט?
שוש שץ: זו משפחה שהבית שלה כבר גמור.
חיים לוי: אני ישבתי עם המשפחה והגעתי איתם להסכמה שכנראה ב-20 הם יעזבו.
חיים לוי: עכשיו אתמול עוד פעם ישבתי איתם.
חיים לוי: אני מנסה לשכנע אותם בכל זאת לעזוב עד ה-15 באוגוסט.
חיים לוי: אבל אני לא יכול לגרש אותם משם.
שוש שץ: אתמול היא אמרה לי, הכי מוקדם זה ה-25 בחודש והשיקול שלה שיש קייטנות של הילדים, שיש בתי ילדים.
חיים לוי: זו משפחה של מפונים אחרת שנצטרך לשחרר אותה.
יוסי ברדה: אני לא בא בטענות בקטע הזה.
יוסי ברדה: יש תקשורת, יש נכונות, ואני אתחיל מחיים שהוא איש השטח ואני מגיע עד צביה ואני לא אגיד לרגע שלא היתה נכונות ולא היתה כוונה חיובית ורצינית ואמיתית.
יוסי ברדה: אין אפס.
יוסי ברדה: מתי שהרמתי טלפון לצביה אם היא לא היתה פנויה אז היא חזרה אלי והרבה פעמים שהיא לא התקשרה אז אני התקשרתי והיא דיברה איתי.
יוסי ברדה: והיא מנהלת את כל המערך הזה.
יוסי ברדה: אני רוצה להגיד לך איתי, בשנה האחרונה הרי את ההסכם אני קיבלתי שאני אוכל לחתום עם אור הנר אחרי דין ודברים שלכם עם אור הנר/כרמיה באותו נושא.
יוסי ברדה: לא היה חוזה.
יוסי ברדה: הגעתם לאיזשהו הסדר עם כרמיה ואור הנר.
יוסי ברדה: אני חייב לציין את זה.
יוסי ברדה: מה אתה רוצה להגיד לי?
יוסי ברדה: הגעתם להסכם נכון?
יוסי ברדה: ההסכם לא בא בחינם.
יוסי ברדה: הוא בא תמורת תשלום מסוים.
יוסי ברדה: זאת אומרת שהיום אתם אנסתם את החוק תרצה או לא תרצה, כי אם עבור שכר דירה אני מקבל 450 דולר וזה מה שאמור בחוק כמו שאתה אומר כאיש שאמור לתת הצעות חוקיות, אתם אנסתם את החוק ובאתם ונתתם לכרמיה ולאור הנר.
יוסי ברדה: לא רציתי לערב את זה.
יוסי ברדה: מה שאני בא ואומר לך, קח את החבילה חזרה אליך.
יוסי ברדה: אל תחתים אותי על חוזים.
יוסי ברדה: אתה תגיע להסכם עם כרמיה, תעביר אליהם.
יוסי ברדה: אתה לא צריך את החתימה שלי כדי להעביר את ה-450 דולר לחודש שמה שהחוק מאפשר ואחר כך את מה שאתה מעביר בלי חתימה שלי, תעביר הכול און ליין.
חיים לוי: אני לא יכול.
יוסי ברדה: אתה לא יכול.
יוסי ברדה: יש לך בעיה.
יוסי ברדה: אני לא אמור לשאת בבעיות האלה.
יוסי ברדה: זה מה שאני רוצה.
יוסי ברדה: אני רוצה לפשט את העניינים.
חיים לוי: אם לא חותמים על הסכם אני לא יכול להעביר אותה לכרמיה.
יוסי ברדה: מה הכסף שלי?
יוסי ברדה: חוץ מהכסף שלי כמה עוד נתת?
יוסי ברדה: תן לי אותו, אני אשכור דירה במקום אחר, בקיבינימט, אבל תתחייב אליו.
יוסי ברדה: אני רוצה לעבור לקבוצה אבל אתם לא מאפשרים לי אם שנה שלמה.
יוסי ברדה: מה אתה מאפשר לי?
איציק עוזר: לא מאפשרים לכם להגיע לכרמיה?
איציק עוזר: אתם לא אמורים להגיע לכרמיה?
סיגל ברדה: אתה יכול להעביר אותי עד ה-15 בחודש לכרמיה?
צביה שמעון: מי שמטפל בדבר הזה זה חיים.
יוסי ברדה: נכון ואני יכול לציין שחיים אני מדבר איתו בשעות גם לא שעות.
יוסי ברדה: לא בשביל משהו.
יוסי ברדה: את שמעת את זה ממני אלף פעם.
יוסי ברדה: אבל אני רוצה להגיד לך איציק, ישבתי אצל צביה וגם איתי טיפל בזה, לפני שנה, סיגל אמרה את זה, אני חוזר על זה אולי בפעם החמישים שלי כאן, לפני שנה, אל תגיד לי לא מטפלים בכם בצורה של היתממות, כדי שתבין את העניין.
יוסי ברדה: אני לא מאלה שיש להם את הזמן או לחילופין גם אם יש לי את הזמן אני מעדיף לעשות אותו על חוף הים ולא כאן כדי להתעסק בזוטות האלה.
יוסי ברדה: תן לי מחר לבנות את הבית.
יוסי ברדה: אני אשים בלוק על בלוק.
יוסי ברדה: זה מה שאני רוצה לעשות.
יוסי ברדה: האמת שבאמת אני רוצה להתנתק אתה יודע ממה?
יוסי ברדה: מכל הנושא הזה.
יוסי ברדה: עזוב אותי, תן להמשיך את החיים קדימה.
יוסי ברדה: עברתי את אמצע החיים ואני מתעסק עם שטויות.
יוסי ברדה: אתם חושבים שיש לנו כוח לזה?
יוסי ברדה: אין לנו כוח.
איתי אהרונסון: מה הבקשה כרגע שנראה מה אפשר לעזור.
יוסי ברדה: תן לי לעבור בצורה נורמלית זו הבקשה.
סיגל ברדה: אני מאוד מבקשת שב-1 לספטמבר, פתיחת שנת הלימודים הבת שלי תעשה בצורה חלקה בכרמיה.
דפנה סידס: עכשיו אתם רוצים לפנות את הבית מתי?
דפנה סידס: אנחנו רגע מנסים להבין.
סופה לנדבר: הם רוצים לעבור עד ה-1 בספטמבר.
חיים לוי: לא.
חיים לוי: הם רוצים עד 15 בחודש.
חיים לוי: עד ה-1 זה מסודר.
דפנה סידס: אתם רוצים כבר ב-15 באוגוסט להיכנס לכרמיה ואתם יכולים לתת להם את זה רק ב-20 לחודש.
חיים לוי: אני עוד יושב עם המשפחה ההיא.
חיים לוי: מנסה לשכנע אותם.
חיים לוי: לא יודע אם אני אצליח.
דפנה סידס: תפנו את המשרד.
צביה שמעון: חברים אלה לא דירות שלנו.
צביה שמעון: אנחנו לא יכולים להכריח אותם לעשות שום דבר.
שוש שץ: בואי אני אתן לך פתרון.
שוש שץ: אתם נציגי ממשלת ישראל.
שוש שץ: אנחנו מדברים עם אנשי חוק.
שוש שץ: יש חוק במדינה?
צביה שמעון: החוק אומר שהדירות שהם שלו והוא יכול לעשות איתם מה שהוא רוצה.
צביה שמעון: את לא מבינה כמה התחננתי אצלו ואיימתי עליו שאני אפוצץ את כל הסיפור של כרמיה אם הוא לא יתן למשפחת ברדה את הדירה.
צביה שמעון: גם עכשיו.
שוש שץ: הנה יש פה שני משפטנים ועסק בבית מגורים בלי אישור זה חוקי?
שוש שץ: תמצא את הפרצה בחוק.
איתי אהרונסון: זה לא ייצר דירה ב-15 לחודש.
איתי אהרונסון: מה נעשה?
איתי אהרונסון: לא ייצר דירה.
שוש שץ: תמצא את הפרצה בחוק שמחייבת אותו כממשלה לעמוד בחוק ולפנות עסק מבית מגורים.
צביה שמעון: עד מתי הקייטנה?
שוש שץ: הקייטנה בקיבוץ כרמיה היא עד ה-28 באוגוסט.
שוש שץ: יומיים חופש יש להם.
צביה שמעון: אז למה היא אמרה לך ב-25 בחודש?
שוש שץ: היא אמרה אני מוכנה ב-25.
שוש שץ: שלושה ימים אני אסיע אותם.
יוסי ברדה: אני באמת לא רוצה להתמודד איתם כי הם לא ה-issue.
יוסי ברדה: אני גם לא רוצה להסתכסך איתם.
סופה לנדבר: מה הפתרון?
חיים לוי: רק לשבת עם המשפחה ולנסות לשכנע אותם.
חיים לוי: מה שאני עושה כבר כל ערב.
דפנה סידס: מול הקבלן, אין איזושהי פרצה בחוק כי הוא מפעיל עסק במקום מגורים?
סיגל ברדה: אם אני אשכיר דירה באופן פרטי, אתם תממנו לי אותה?
צביה שמעון: כן.
סיגל ברדה: אני אנסה למצוא באחד המושבים בית פנוי ואני אעבור.
סיגל ברדה: אני רוצה אבל אני לא יכולה לעמוד מול המכתבים של הקיבוץ, מול המבטים של הקיבוץ.
סיגל ברדה: אם יעבור הזמן הזה אני לא אפגע בבת שלי.
סיגל ברדה: אני לא אפגע בבת שלי.
סיגל ברדה: רק בדקה ה-90 אנחנו קיבלנו אישור שהיא תהיה פה, אז היא לא הצליחה להתארגן.
סיגל ברדה: אבל היא רצתה להיות פה להגיד את הדברים שלה.
סיגל ברדה: אני לא אפגע בה בשום פנים ואופן.
סיגל ברדה: אני עברתי מספיק בשלוש שנים האלה.
סיגל ברדה: מה הנפש שלה לא נחשבת?
סיגל ברדה: כמה אני יכולה לפגוע בה?
סיגל ברדה: כל מה שהבטחתי לא קיימתי בשלוש השנים האלה.
סיגל ברדה: הבטחתי להם שיקום מהיר.
סיגל ברדה: איזה שיקום מהיר?
סיגל ברדה: וגם לא נלחמתי על הבית.
סיגל ברדה: אז אני אשאר באור הנר.
סיגל ברדה: תוציאו אותי בארון משם.
סיגל ברדה: בארון אתם תוציאו אותי משם.
איתי אהרונסון: הבעיה היא לא שאור הנר מעמידים להם תאריך.
סיגל ברדה: יש.
סיגל ברדה: הבחור מחכה.
סיגל ברדה: הוא עובד איתי.
סיגל ברדה: הבחור שצריך להיכנס לקרווילה שלי קולגה לעבודה שלי.
צביה שמעון: זה לא משנה.
צביה שמעון: היא לא רוצה לעבור אחרי תחילת שנת הלימודים.
סיגל ברדה: כל כך חוששים מהמעבר הזה.
סיגל ברדה: זה מעבר כפוי, זה מעבר לא קל.
צביה שמעון: אני לא יכולה להכריח את הקבלן.
צביה שמעון: אני יכולה לבקש, להתחנן, לאיים, אני לא יכולה להכריח אותו.
סופה לנדבר: בסדר, אז לתת להם כסף לשכירות בינתיים.
איתי אהרונסון: צריכים לראות על איזה סכום הם מדברים.
איתי אהרונסון: הם זכאים לסכום מסוים.
איתי אהרונסון: למעשה את הסכום שהם זכאים לו אנחנו מעבירים לכרמיה.
איתי אהרונסון: אז אפשר להגיד, אל תעבירו את זה לכרמיה, תנו לנו.
איתי אהרונסון: תעבירו את זה למישהו אחר שהם שוכרים ממנו.
איתי אהרונסון: זה אפשרי.
איתי אהרונסון: זה דרך המלך.
איתי אהרונסון: אין בעיה עם זה.
איתי אהרונסון: לא צריך אפילו לבקש.
צביה שמעון: התשובה היא שהחוק אומר כמה כסף הם יכולים לקבל בשביל השכירות וזה מה ששאלה אותי סיגל והתשובה היא אני לא יכולה יותר ממה שהחוק מתיר.
צביה שמעון: זה מה שמקבלים כל המפונים.
דפנה סידס: יש לכם ועדת חריגים?
צביה שמעון: ודאי שיכול להיות חריג.
צביה שמעון: אבל למה המשפחה הזאת ולא משפחה אחרת?
צביה שמעון: יש 1800 משפחות.
דפנה סידס: השאלה אם אתם מכירים עוד משפחות עם רקע כזה?
צביה שמעון: יש משפחות שיושבות באשקלון.
צביה שמעון: כל אלה שהולכים לגור, כבר שלוש שנים יש לנו היתר.
דפנה סידס: והמנהלת מממנת את זה?
צביה שמעון: לא.
סיגל ברדה: הם אוכלים את כספי הפיצויים ואז כשהם יצטרכו לסיים את הבית לא יהיה להם.
סיגל ברדה: אני לא אגע בכספי הפיצויים כי זה מספיק לי לבית בקושי.
סיגל ברדה: אני לא אגע.
סיגל ברדה: מה גם שאני לא יודעת מתי אני אתחיל לבנות.
סיגל ברדה: הנה משפחת גרמה שרוצה לעבור לאשקלון.
סיגל ברדה: שלוש וחצי אלף שקל כשהמדינה נותנים אלפיים חמישים.
סיגל ברדה: מאיפה אני אשיג את המימון הזה.
סיגל ברדה: אני ירדתי לחצי משרה כי אני לא מסוגלת לעבוד.
סיגל ברדה: אני כבר יומיים בבית כי אני לא מסוגלת להגיע לעבודה.
דפנה סידס: נוכח עליית מחירי הנדל"ן והשכירות האם המנהלת פנתה לגורמים למעלה לשנות את מה שנקבע בזמנו בחוק כשהמחירים אז היו אחרים כדי להעלות את שכר הדירה להעביר למפונים?
איתי אהרונסון: התשובה היא בשני מישורים.
איתי אהרונסון: אחד, כלכלנים בעולם התיאורטי יענו את התשובה הבאה.
איתי אהרונסון: ברגע שמישהו קיבל את הכסף עבור הבית שלו, יש כסף לצורך רכישת בית.
איתי אהרונסון: הוא דוחה את רכישת הבית במקרה זה את התחלת ההשקעה בבנייה אז הכסף ששוכב בבנק נושא תשואה והתשואה הזאת היא שוות ערך.
דפנה סידס: היא לא שוות ערך.
דפנה סידס: היו התייקרות בניה ולנדל"ן.
דפנה סידס: אנחנו בדקנו את זה עם המחלקה לפיקוח תקציבי אצלנו בכנסת.
דפנה סידס: אנחנו בדקנו את ההפרשים.
איתי אהרונסון: לא זה מה שאמרתי.
איתי אהרונסון: התשואה בעולם הכלכלי הטהור התשואה צריכה להיות שוות ערך לשכר הדירה האלטרנטיבי.
איתי אהרונסון: לא אמרתי לעליית מחירים, אמרתי לשכר הדירה.
איתי אהרונסון: עכשיו למרות שזה מה שהכלכלנים התיאורטיים אומרים באנו ואמרנו גם תחזיקו אצלכם את הכסף וגם תקבלו סיוע בשכר דירה.
איתי אהרונסון: יוצא בעצם שהם מקבלים סיוע בשכר דירה פעמיים.
איתי אהרונסון: פעם אחת, הם מחזיקים את הכסף שנושא תשואה, ופעם שנייה, אתם מקבלים סיוע בשכר דירה.
דורון בן שלומי: מה זה התשואה?
איתי אהרונסון: כלכלן תיאורטי יאמר לך את הדבר הבא.
איתי אהרונסון: ברגע שאתה מחזיק למשל מיליון שקל בגין הבית התשואה של הבית היא שוות ערך לשכר דירה.
איתי אהרונסון: כל זמן שלא עברת לבית.
דורון בן שלומי: ובמקביל לשמירת הערך של הכסף.
איתי אהרונסון: עזוב את ההתייקרויות.
איתי אהרונסון: כלכלה תיאורטית.
איתי אהרונסון: למרות שבעצם לכאורה בעולם הכלכלי הטהור לא היה צריך לתת פה סיוע בשכר דירה אמרו ניתן להם את הסיוע בשכר דירה שבעצם הם מקבלים את התשואה של הכסף וגם מקבלים סיוע בשכר דירה.
איתי אהרונסון: בתקופה הזאת, מאז הפינוי, באמת היתה עלייה גדולה בתשומות שזה בעצם כמה עולה לקנות מלט וכמה עולה לקנות בלוקים וכל מיני דברים.
דפנה סידס: יש חומרי בנייה ויש שכר עבודה.
איתי אהרונסון: ויש שכר עבודה.
איתי אהרונסון: המלט עלה.
איתי אהרונסון: הדברים האלה.
איתי אהרונסון: ואז במסגרת ההידברות שהיתה בשעתו בין חבר הכנסת אורי אריאל ואביגדור יצחקי לבין צוות של מנכ"ל משרד ראש הממשלה וצביה וגורמים ממשלתיים נוספים סוכם שבגין ההתייקרות ובגין עוד טענות, יינתן מענק סיוע נוסף לזכאים שהוא תלוי בגודל המשפחה והוא מגיע עד ל-180 אלף שקל.
דפנה סידס: שאותם הם היו מקבלים בלי שום קשר למתי הם התחילו לבנות.
דפנה סידס: כלומר גם אם לפני שנה וחצי הם היו בונים את הבית הם היו מקבלים את הפיצוי הזה.
איתי אהרונסון: במפורש הוא מכסה על ההתייקרויות.
איתי אהרונסון: עכשיו, אלה התשובות שלנו.
איתי אהרונסון: יש 180 אלף שקל נוספים מעבר לפיצויים על פי החוק שאנשים יהיו זכאים לקבל וזה יכסה את ההתייקרות.
סיגל ברדה: זה כדי שאני אחתום לכם שאני לא אתבע אתכם יותר.
סיגל ברדה: לצורך זה באתם ונתתם את הכסף הזה.
סיגל ברדה: זה לא מכסה.
סיגל ברדה: אני לא יכולה להשלים מהכיס שלי היום אלף, אלף חמש מאות שקל לשכר דירה.
סיגל ברדה: אני לא יכולה.
סיגל ברדה: אני ירדתי בהכנסות שלי מאז הפינוי.
יוסי ברדה: מה שאתה אמרת כרגע והסברת יפה, מה שאתה אומר שמשפחת רביבו שנכנסה לביתה ברוך השם, השבוע מקבלת את אותו סכום שיוסי ברדה יקבל כשהוא יבנה כשאינני יודע מתי, וגם אתה לא יודע לתת לנו תאריך.
יוסי ברדה: אם אתה תגיד לי שבעוד שבועיים יעלו טרקטורים ואנחנו נלך ככה תיאורטית אז מה שקורה בין 18 ל-24 חודש כולנו בתקווה שנהיה בבית, זאת אומרת עוד שנתיים.
יוסי ברדה: זאת אומרת שיעברו להם שנתיים עד שאני אסיים את ביתי ואני ומיכה, ועיני לא צרה במה שמיכה מקבל, רק לצורך ההשוואה, אנחנו מקבלים את אותו סכום.
יוסי ברדה: לא הגיוני מה שאתה אומר כי בשנתיים האלו כאילו מבחינתך נעצרה הכלכלה, נעצרה ההתייקרות, נעצר הכול.
יוסי ברדה: זאת אומרת שאני אחרי 5 שנים אחרי שיצאתי מביתי, לא אני אשם בזה שכול התהליך מתעכב, כי אם אני רוצה קצת לחדד את העניין, אתם עשיתים הדיל עם אור הנר וכרמיה, ואני בכוונה מחזיר את זה לשנתיים, כי האמנתם שתוך שנתיים אנחנו בבית.
יוסי ברדה: אם זה היה רק שנתיים דיינו.
יוסי ברדה: היו נפרדות דרכינו לצורך העניין.
יוסי ברדה: אבל כראייה זה לא שנתיים זה כבר שלוש.
יוסי ברדה: ואלוהים יודע מתי זה ייגמר.
איתי אהרונסון: הסיכום עם חברי הכנסת היה לפני שנה.
איתי אהרונסון: הוא היא אחרי עם תום השנתיים.
דפנה סידס: יש פה החלטות ממשלה.
דפנה סידס: זה קיים.
דפנה סידס: העניין הוא כזה גברתי יושבת הראש.
דפנה סידס: אני רוצה רק לחדד בפני הוועדה שני דברים.
דפנה סידס: יש רצון טוב ממנהלת סל"ע ובאמת שהתקבלו סיכומי הדברים מחברי הכנסת אני מאמינה שבאמת לא ידעתם כמה זמן זה יימשך, כאשר קבעתם את הפיצויים והכול, במחשבה שתוך שנה שנתיים דברים יסתיימו אבל עדיין הם לא הסתיימו.
איתי אהרונסון: דפנה את מניחה הנחה לא נכונה.
איתי אהרונסון: ידענו שלחלק מהקבוצות זה ייקח זמן.
איתי אהרונסון: גם לפני שנה ידענו את זה.
דפנה סידס: בכול מקרה לעניין הפיצויים שמנהלת סל"ע הציגו כרגע.
דפנה סידס: גם אם משפחת ברדה היתה מסיימת לבנות את הבית שלה כבר לפני שנה בכל מקרה היא היתה מקבלת את אותו פיצוי שהגיעו עליו להסכם מול חברי הכנסת.
דפנה סידס: ככה שזה לא מפצה על התייקרויות למרות שרשום שם שזה בגין התייקרויות.
דפנה סידס: ראוי לשנות את ההסכם.
דפנה סידס: זה מה ששאלתי מלכתחילה.
דפנה סידס: האם אתם פניתם לאיזשהו גורם לשנות את ההסכם כדי לפצות אותם מעבר.
דפנה סידס: יש לי פה החלטת ממשלה.
דפנה סידס: יש לי פה את הדברים.
דפנה סידס: אני יודעת שכן למשפחה הם כן נתנו עד 180 אלף שקלים אבל זה לא משנה הם היו מקבלים את זה גם ככה אם הם היו מסיימים לבנות את ביתם לפני שנה.
דפנה סידס: הם לא סיימו עדיין לבנות את הבית שלהם.
דפנה סידס: איך מפצים אותם הלאה על תשומות הבנייה, הרי תשומות הבנייה בשנה וחצי האחרונות עלו הרבה יותר מאשר אותה ריבית בנקאית שהוא מדבר עליה שהפיצוי שהם קיבלו שוכב בבנק.
דפנה סידס: הריבית שהם מקבלים בבנק לא מפצה בעבור תשומות הבנייה.
שוש שץ: אנחנו מתחילת המשא ומתן ואיתי נכח עוד לפני ההתנתקות לא רוצים לדבר על כסף.
שוש שץ: באמת רוב הקבוצה שלנו מאמינים שכסף זה אויב החברה, לא רוצים לדבר על כסף ותמיד מגיעים לדבר על הכסף.
שוש שץ: אמרנו לכם לפני ההתנתקות קחו את התוכניות של הבית, תבנו לנו בית, אל תתנו לנו כסף.
שוש שץ: הוצאנו לכם מכתבים לפני ההתנתקות.
שוש שץ: אל תעבירו לנו את הכסף עד שלא יהיה.
שוש שץ: עוד פעם חוזרים לכסף.
שוש שץ: אני ככה מנתחת בצורה אקדמית את כל הבעיות שעולות פה ורוב הבעיות מתמרכזות לעניין שהחשיבה היא לא מספיק ארוכת טווח בכל הסוגיות.
שוש שץ: אני רוצה שלפחות מהדיון של היום שכשמחפשים פתרון שלא יחשבו על החודש הקרוב, על ה-15 באוגוסט, על ההתייקרות של החצי שנה.
שוש שץ: הגיע הזמן להתחיל לחשוב חשיבה ארוכת טווח.
שוש שץ: כי הדינמיקה מראה לנו כל פעם שאנחנו נופלים באותו דבר.
שוש שץ: לחשוב לא איך אנחנו פותרים עוד חודש, לחשוב איך אנחנו פותרים במחשבה שעוד שנתיים שלוש אנחנו לא בבית שלנו.
שוש שץ: כך שזה כן ייתן מענה.
שוש שץ: כי עובדה היא שה-180 אלף שקל שחשבו לפני שנה לא נותן מענה היום למי שרק עוד שנתיים יהיה בבית.
צביה שמעון: זה דיון לאיזשהו הסכם שזה לא במקום.
שוש שץ: זה חשוב שזה יישב פה כשאתם מקבלים החלטות.
סופה לנדבר: אני מקווה שתוך שנתיים תהיו בבית.
סופה לנדבר: אתם יודעים אני לפני כמה שנים הייתי חברת מועצת העיר והתחילה עלייה מסיבית ממדינות חבר העמים ואני גרה בעיר אשדוד ואני באתי אז לאחראי על האדמות ואמרתי לו, לבן אדם הכי חשוב שהוא מגיע למדינה בית, גג, זה הכי חשוב לכל בן אדם.
סופה לנדבר: ובן אדם שעובר ממקום למקום זה פי כמה יותר חשוב.
סופה לנדבר: כי בית זה קושר אותך עם המדינה ועם כל הדברים שקורים בחיים.
סופה לנדבר: ואז החלטתי לבנות, אז עמדתי בעיר אשדוד באזור שהיום הוא אחד האזורים הכי יפים ואמרתי, כאן תקום העיר אשדוד.
סופה לנדבר: תוך שנה בניתי.
סופה לנדבר: אני קלינאית תקשורת במקצוע.
סופה לנדבר: מה שעברתי אני לא רוצה לתאר.
סופה לנדבר: אבל תוך שנה אם רוצים לבנות בית זה אפשרי.
סופה לנדבר: עכשיו אנחנו נתקדם יחד, אני מבטיחה לכם.
סופה לנדבר: כל עוד אני כאן אני מבטיחה שאני אלווה אתכם כל צעד וצעד.
סופה לנדבר: בואו, איך אנחנו פותרים את הבעיה של המשפחה?
חיים לוי: הנה עכשיו דיברנו בשקט שתלך לראות בית שהרבה יותר קל אבל יש בעיה של מדרגות.
דפנה סידס: כמה מדרגות יש שם?
חיים לוי: שלוש.
שוש שץ: הלכתי לראות אתמול.
שוש שץ: הבעיה היא לא הקטע של המדרגות.
שוש שץ: יש שם שיפוע גבוה.
שוש שץ: בדקתי אתמול בערב.
דפנה סידס: ואין מצב להאריך את הרמפה?
סיגל ברדה: אני מוכנה ללכת לראות.
סיגל ברדה: אימא שלי היא נכה.
יוסי ברדה: חלק גדול מהזמן היא בבית.
יוסי ברדה: זו לא הסוגיה.
יוסי ברדה: אבל אם כבר זה עלה זה עלה.
יוסי ברדה: היא שוהה אצלנו המון.
יוסי ברדה: היא על כסא גלגלים.
צביה שמעון: אז שהקבלן יעשה רמפה.
צביה שמעון: אם בסדר מבחינת
צביה שמעון: כם, אני אדבר עם הקבלן.
יוסי ברדה: אין לי בעיה.
יוסי ברדה: אני מוכן ללכת לראות.
חיים לוי: נלך ביחד היום.
חיים לוי: תגידי לי שכן.
סיגל ברדה: אני רוצה לראות.
סיגל ברדה: אני לא יכולה להגיד מפה כן.
יוסי ברדה: במידה וזה יהיה סביר כדי שהיא תעלה, אין שום בעיה.
חיים לוי: אז בבקשה, תלך תראה ותגיד לי.
חיים לוי: מתי זה תשעה באב?
חיים לוי: אני מעריך יומיים אחרי זה.
סופה לנדבר: התקדמנו.
סופה לנדבר: עכשיו תסבירו לי.
סופה לנדבר: ביקשו מאנשים עוד ריבית והצמדה על כסף שהם החזירו.
איתי אהרונסון: ההסכם פה לא שונה מהסכמים אחרים.
איתי אהרונסון: וההסכם אומר את הדבר הבא, עד מועד חתימת ההסכם אתם צריכים להביא את הכסף בגין קרקע, אנחנו מדברים על 225 אלף שקל.
איתי אהרונסון: הרי אתם מקבלים מגרש.
איתי אהרונסון: כנגד המגרש אתם מחזירים את הפיצוי בסכום של 225 אלף שקל עם הצמדה למדד מהיום שאתם מקבלים את ההצמדה למדד שזה יום חקיקת החוק פברואר 2005.
איתי אהרונסון: אז אתם מחזירים את הכסף עם ההצמדה.
איתי אהרונסון: זה ביום חתימת ההסכם.
איתי אהרונסון: היה וביום חתימת ההסכם אתם לא מחזירים את הכסף אז יש איזה סוג של הפרה של ההסכם.
איתי אהרונסון: גם אם נוותר לכם ונתעלם מזה שהחזרתם את הכסף באיחור אז אתם מחזירים אותו עם ריבית.
איתי אהרונסון: עכשיו למה הריבית?
איתי אהרונסון: הריבית היא גם ריבית סבירה, היא לא איזה ריבית רצחנית.
איתי אהרונסון: למה הריבית?
איתי אהרונסון: לא בגלל שהמדינה עוד שני שקלים האלה זה ישנה את המצב התקציבי של מדינת ישראל.
איתי אהרונסון: כיוון שנוצר פה מצב לא שוויוני בין האנשים שמחזירים את הכסף לבין האנשים שהחזיקו את הכסף.
איתי אהרונסון: האנשים שהחזיקו את הכסף לקחו אותו ואולי השקיעו אותו וקיבלו תשואה כזאת או אחרת.
איתי אהרונסון: אלה שהחזירו את הכסף יגידו אנחנו פראיירים.
איתי אהרונסון: על מנת להעמיד את כולם על איזשהו בסיס שוויוני באנו ואמרנו מי שלא מחזיר את הכסף בזמן צריך לשלם ריבית על מנת שלייצר תמריץ להחזיר את הכסף ושכולם יהיו שווים.
איתי אהרונסון: גם פה זה הסיפור.
איתי אהרונסון: אין פה משהו שהוא שונה.
דפנה סידס: הם טוענים אבל דבר אחר שכל ההערכה להחזיר את הכסף חזרה למנהלת כולל ההצמדה והכול היה הכול בהנחיית המנהלת.
דפנה סידס: שכל פעם אמרו להם היום עדיין אל תפקידו את הכסף.
דפנה סידס: חכו רגע.
שוש שץ: עד שהגיע לחשבות.
שוש שץ: חוץ משתי משפחות שהן באמת מבחירה שלהם של תחנות עצירה בבנק, לגביהם אין לי חילוקי דעות איתכם.
שוש שץ: ואני אמרתי להם, אתם משאירים את הכסף, מתעכבים, זה עניין שלכם.
שוש שץ: אחר כך יהיה כאן עניין של ריבית.
שוש שץ: כל השאר כולל אנוכי ביום שבו אמרנו באותו יום הכנו את הצ'קים ובתיה הגיעה לשכונה לתת להם.
שוש שץ: זאת אומרת זה לא עוכב בגללנו.
שוש שץ: אנחנו מראש לא רצינו לקבל את הכסף.
שוש שץ: אני אראה לך מכתב שבו אנחנו מראש אמרנו, אנחנו הולכים להסכם העתקה קהילתי.
שוש שץ: אל תעבירו לנו את הכסף של המגרש.
שוש שץ: לא רוצים אותו.
שוש שץ: בכלל לא רצינו שיעבירו לנו כסף, לא של הבית ולא של המגרש.
איתי אהרונסון: זה לא אותו דבר.
דורון בן שלומי: מה סוכם בישיבה הקודמת?
דורון בן שלומי: כדי שיהיה לזה המשך והשאלה של דפנה, שאתה אמרת שאתה צריך לבדוק האם למישהו במנהלת באמת בשיחות הטלפון אמר להם, עוד לא עכשיו, עוד לא עכשיו.
דורון בן שלומי: עמית מיד חזרה למחרת לשוש.
דורון בן שלומי: ואמר לה שוש תספרי לי את הפרטים שאני אדע לברר אצל האנשים שלנו.
צביה שמעון: חברים, הנה פה בכנסת, אם זו טעות שלנו הם לא ישלמו ריבית.
איתי אהרונסון: יש שני סוגים של טעויות.
איתי אהרונסון: צריך לברר מה מהם.
איתי אהרונסון: עניתי על זה גם בוועדה לביקורת המדינה.
איתי אהרונסון: יש את האמירה שהחשבות בטעות הוציאו חישוב שהוא לא כלל ריבית.
איתי אהרונסון: זה לא טעות שלנו.