GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
לימור ברמן:
דווקא אז כשביקשנו לשנות לא היה עניין של בין כנסים, אלא בין יום רביעי ליום שני.
לימור ברמן:
ברגע שאתה רושם יום רביעי, זאת אומרת שאותו כלי שיש לי, אני לא יכולה אפילו ביום חמישי להתקשר לירדנה ולהגיד לי שיושבת-ראש הסיעה שלי מבקשת לשנות בגלל משהו מאוד מהותי שקרה?
יריב לוין:
אפשר.
יריב לוין:
אני מציע שנעגן את זה.
סהר פינטו:
תסמיך את היושב-ראש.
יריב לוין:
היושב-ראש לא מוגבל.
יריב לוין:
מבחינתי היושב-ראש יכול להחליט שעה לפני הישיבה, אם יש סיבה מוצדקת.
יריב לוין:
הדבר היחיד הוא שהכלל הוא שבלי קשר ליושב-ראש אפשר לבצע גם שינוי ממה שהודעת ביום רביעי בסוף הכנס הקודם לתחילת הכנס.
יריב לוין:
זה צריך להיות כתוב.
ארבל אסטרחן:
זאת אומרת, ככלל לא ישונה, אבל יכולים להיות שני מקרים.
ארבל אסטרחן:
האחד, אם הודיעו בסוף הכנס ושינו עד יום רביעי שלפני תחילת הכנס החדש, או במקרים יוצאי דופן יושב-ראש הכנסת יאשר.
יריב לוין:
זה הגיוני וסביר.
ארבל אסטרחן:
אם זה לא יוביל למצב שמה שיגישו בסוף הכנס - - -
יריב לוין:
זה לא מפריע, כי זה גם לא הגיוני שנדון באי-אמון שהוגש לפני חודשיים.
יריב לוין:
המטרה היא שהדיונים יהיו רלוונטיים.
ארבל אסטרחן:
אפשר לשנות: מה שבסוף כנס הוגש עד יום ד' שלפני היום שבו הדיון.
ארבל אסטרחן:
או יושב-ראש הכנסת תמיד במקרים מיוחדים.
ארבל אסטרחן:
האם רוצים לעשות מגבלה או סייג לגבי עילת הצעת האי-אמון, או שמשאירים את זה פתוח?
ארבל אסטרחן:
בעיקר לאור העובדה שראינו סיפורים שלמים.
תמר כנפו:
להגביל נושא?
ארבל אסטרחן:
שזה לא יכלול כל מיני סוגי ביטויים מעליבים.
יריב לוין:
אני מציע להשאיר את זה בינתיים כך.
יריב לוין:
אנחנו נצטרך לדון באיזשהו שלב באופן נפרד בסוגיה הזאת, שעלתה באחת ההסתייגויות.
יריב לוין:
היתה פה הסתייגות של אחת הסיעות הערביות באיזשהו חוק, שלמעשה קבעה שתהיה זכות שיבה מלאה לכל הפליטים באופן מיידי באותו רגע.
יריב לוין:
השאלה היא אם אפשר בכלל לדון או להעלות הסתייגות מהסוג הזה, שהיא חותרת תחת קיומה של המדינה כיהודית ודמוקרטית.
יריב לוין:
יכול להיות שבזה צריך לקיים דיון נפרד, כי הוא נכון לגבי הכול, הוא לא נכון רק לגבי נושא באי-אמון.
יריב לוין:
אני מציע להשאיר את זה כך כרגע.
יריב לוין:
מי שירצה לכתוב שני עמודים, שיכתוב.
יריב לוין:
הפרוטוקול סובל הכול.
ארבל אסטרחן:
סעיף (ה) מדבר עכשיו על מועדי הדיון.
ארבל אסטרחן:
(ה)(1) הצעה להביע אי אמון בממשלה שהוגשה בדרך של הצעת סעיף לסדר היום, עד לנעילת ישיבת הכנסת ביום האחרון בשבוע של ישיבות הכנסת, תידון בישיבת הכנסת הרגילה הראשונה בשבוע שלאחר השבוע שבו הוגשה ההצעה, ותדחה דיון בכל סעיף אחר, בכפוף לאמור בסעיף 20(ג); הצעה שהוגשה לאחר המועד האמור, יראו אותה כאילו הוגשה בשבוע שלאחר מכן.
יריב לוין:
זה בסדר, זה המצב הקיים.
ארבל אסטרחן:
האם עד סגירת הישיבה של יום רביעי זה בסדר?
ארבל אסטרחן:
אנחנו משתמשים פה במונח "תידון בישיבת הכנסת הרגילה הראשונה".
ארבל אסטרחן:
לא הגדרנו בשום שלב מה זו ישיבה רגילה, האם צריך להגיד פה במפורש שהפגרה לא תחול.
ארבל אסטרחן:
זה התעורר לאחרונה כשהיה פה ביקור של נשיא מדינה ורצו שהוא יפתח את הדיון ביום שני, ואז אמרו שזה חייב להיפתח באי-אמון כי זו ישיבה רגילה.
ארבל אסטרחן:
האם רוצים להבהיר, או שתמיד זה פותח?
יריב לוין:
זה יפתח.
יריב לוין:
אני לא מציע לשחק עם זה.
ארבל אסטרחן:
(2) הצעה להביע אי אמון בממשלה שהוגשה בסיום הדיון בסעיף העומד על סדר היום, תובא להצבעה בישיבת הכנסת כאמור בפסקה (1), ואולם אם ביקשה זאת הממשלה מיד - תתקיים ההצבעה בו ביום, בסיום הדיון באותו סעיף.
ארבל אסטרחן:
גם פה יכולה להישאל השאלה מי מייצג את הממשלה.
ארבל אסטרחן:
פה דווקא הרבה פעמים נשאלנו, ומבחינתנו כל שר שנמצא באולם ואומר שהוא מייצג את הממשלה.
ארבל אסטרחן:
מה שכן אפשר לעשות, זה לעשות פה איזשהו מדרג.
ארבל אסטרחן:
הצענו את זה בסעיף י' בהמשך: לעניין זה תיוצג הממשלה על-ידי אחד מאלה בסדר זה – ואז להגיד ראש הממשלה, השר המקשר, שר אחר שנוכחים באולם המליאה.
ארבל אסטרחן:
להבהיר שזה לא שמתקשרים למישהו.
יריב לוין:
אבל אני חושב שאחרי ראש הממשלה צריך לבוא השר שרשום כזה שמשיב באותו סעיף.
ארבל אסטרחן:
זה לא משהו פורמאלי.
ארבל אסטרחן:
אפשר.
ארבל אסטרחן:
לפני השר המקשר?
יריב לוין:
כך נראה לי.
יריב לוין:
זה לא קריטי, זה עניין יותר שלהם, אבל זה נראה לי יותר נכון.
ארבל אסטרחן:
השר המשיב מטעם הממשלה באותו נושא.
ארבל אסטרחן:
נראה אם צריך להגיד את זה כאן או בסעיף י'.
יריב לוין:
אם זה אותו דבר, צריך להוסיף סעיף אחד כולל, שיגיד שלעניין סעיף זה יראו לנציג הממשלה.
ארבל אסטרחן:
זה מה שיש בסעיף י', לעניין סעיף זה תיוצג הממשלה.
ארבל אסטרחן:
אני מזכירה את זה כבר כאן, אבל יכול להיות שנגיד את זה בסעיף י'.
ארבל אסטרחן:
(ו) דחיית הצבעה בשל הצעה להביע אי אמון בממשלה בסעיף העומד על סדר היום, תיעשה פעם אחת בלבד לעניין אותו סעיף.
ארבל אסטרחן:
הסעיף הזה קיים היום.
ארבל אסטרחן:
הסעיף הבא מדבר מה קורה כשיש נושא על סדר-היום ומבקשים לראות בהצבעה הצבעת אי-אמון: (ז) בהצעה להביע אי אמון בממשלה בסיום דיון בסעיף העומד על סדר היום, תתקיים הצבעה אחת בלבד, והיא תהיה הן על הסעיף העומד על סדר היום והן לעניין הבעת האי אמון; ואולם, הוצעו מספר הצעות להביע אי אמון בממשלה כאמור, והוצע בהן כי הרכבת הממשלה תוטל על חברי כנסת שונים, תתקיים ההצבעה רק על הצעתה של הסיעה הגדולה מבין הסיעות המציעות; הגישו מספר סיעות הצעה אחת, יראו אותן כסיעה אחת לעניין זה.
ארבל אסטרחן:
כלומר, יש הצעת חוק, למשל הצעת חוק ממשלתית על סדר-היום, וכמה סיעות ביקשו לראות בזה אי-אמון והציעו מועמדים שונים להרכיב את הממשלה, הרי במצב הזה יש רק הצבעה אחת, ההצבעה היא רק על הצעת החוק.
ארבל אסטרחן:
אם זה מתקבל, על מי יטילו את התפקיד להרכיב ממשלה?
ארבל אסטרחן:
מה שמוצע כאן זה שיראו את ההצעה של הסיעה הגדולה כזו שהתקבלה, ומי שהיא הציעה, עליו יוטל התפקיד.
ארבל אסטרחן:
זה כתוב גם היום, הצעתה של הסיעה הגדולה ביותר.
ארבל אסטרחן:
ואם כמה סיעות הגישו ביחד, יראו אותן כסיעה אחת.
דן מרזוק:
לפעמים ההיתכנות להרכיב ממשלה היא לאו דווקא של הסיעה הגדולה ביותר, כמו המצב הנוכחי.
תמר כנפו:
כמו שהיה בכנסת הקודמת.
תמר כנפו:
הליכוד היו 12, ובהתחברות של כמה סיעות יכלו להיות יותר מהליכוד.
תמר כנפו:
התחברנו האיחוד הלאומי ויהדות התורה והיינו 15.
דן מרזוק:
לכן ההיתכנות היא לאו דווקא של הסיעה הגדולה.
דן מרזוק:
יכולה להיות סיעה שהיא קטנה אפילו בחבר כנסת אחד, וההיתכנות שלה להרכיב ממשלה היא בפועל גבוהה יותר.
ארבל אסטרחן:
כי לנציג שלהם יש רוב יותר גדול בכנסת, אז יש לו יותר סיכוי להרכיב ממשלה.
סהר פינטו:
זה שינוי לגבי הקיים היום.
ארבל אסטרחן:
זה קיים היום.
ארבל אסטרחן:
היום כתוב: תתקיים ההצבעה על הצעה של הסיעה הגדולה ביותר.
סהר פינטו:
אבל לא כתוב שכמה סיעות קטנות ביחד יכולות לגבור על סיעה גדולה.
יריב לוין:
אני חושב שזה הסדר נכון.
יריב לוין:
אם הסיעות הקטנות הפכו לרוב, אז מה הבעיה?
ארבל אסטרחן:
(ח)(1) היתה ההצעה להביע אי אמון בממשלה בסיום הדיון בסעיף העומד על סדר היום בעניין שבו לא נדרש רוב של חברי הכנסת, והממשלה הודיעה כי היא מתנגדת לו, וזכתה ההצעה לרוב של המשתתפים בהצבעה אך לא לרוב של חברי הכנסת, תתקבל ההצעה לעניין אותו סעיף ותידחה הצעת האי אמון.
ארבל אסטרחן:
(2) היתה ההצעה להביע אי אמון בממשלה בסיום הדיון כאמור בפסקה (1), וזכתה לרוב של חברי הכנסת, יתקבלו הן ההצעה שעמדה לדיון והן הצעת האי אמון.
ארבל אסטרחן:
(3) היתה ההצעה להביע אי אמון בממשלה בסיום הדיון בסעיף העומד על סדר היום בנושא שהביאה הממשלה או שהממשלה הודיעה כי היא תומכת בו, יחולו הוראות פסקאות (1) ו-(2), בשינויים המחויבים.
ארבל אסטרחן:
זה אומר מה קורה כשיש בעצם הצבעה אחת, גם על הצעת החוק וגם על האי-אמון, מה קורה כשזה מתקבל וזה מתקבל.
ארבל אסטרחן:
סעיף קטן (ט) הוא ניסוח קצת חדש, והוא מדבר על סדר הדיון בהצעה להביע אי-אמון שהוגשה בדרך של הצעת סעיף לסדר-היום.
ארבל אסטרחן:
(ט) סדר הדיון בהצעה להביע אי אמון בממשלה שהוגשה בדרך של הצעת סעיף לסדר היום יהיה כלהלן: (1) הסיעה שהגישה את ההצעה תנמק אותה במסגרת זמן שלא תעלה על עשר דקות; (2) הגישו מספר סיעות הצעה להביע אי אמון בממשלה, ינמקו את הצעותיהן לפי סדר גודלן החל בסיעה הגדולה, ולא לפי סדר הגשת ההצעות, כל אחת במסגרת זמן שלא תעלה על עשר דקות; הגישו מספר סיעות הצעה אחת, יראו אותן כסיעה אחת לעניין זה; (3) הממשלה תציג את תשובתה להצעה, ואם הוגשו מספר הצעות, תציג את תשובתה לאחר כל אחת מהן, אלא אם כן עסקו בנושא אחד; זה חדש, אבל אני מבינה שזה גם מייצג את מה שקורה, שהממשלה משיבה לכל אחד בנפרד, אלא אם זה אותו נושא.
ארבל אסטרחן:
(4) אחרי תשובת הממשלה יתקיים דיון סיעתי בהצעה, ואם הוגשו מספר הצעות יתקיים דיון סיעתי משולב; סיעה שחבר מטעמה נימק את ההצעה לא תשתתף בדיון הסיעתי, אלא אם כן הדיון הסיעתי משולב עם הצעה נוספת להבעת אי אמון בממשלה או עם נושא אחר; (5) לאחר הדיון תצביע הכנסת על ההצעה; הגישו מספר סיעות הצעה להביע אי אמון בממשלה, תתקיים ההצבעה לפי סדר גודלן של הסיעות החל בסיעה הגדולה, ואולם התקבלה הצעה ברוב של חברי הכנסת, לא תצביע הכנסת על יתר ההצעות.
רונית חייקין-יעקבי:
זה קורה היום.
ארבל אסטרחן:
פה חשבנו להגיד את מה שאמרנו קודם: לעניין סעיף זה תיוצג הממשלה על-ידי אחד מאלה, בסדר זה: ראש הממשלה, השר המשיב מטעם הממשלה באותו נושא – שזה יכול להיות גם על אי-אמון שהוא כנושא על סדר-היום – השר המקשר, שר אחר, ובלבד שהם נוכחים באולם המליאה.
ארבל אסטרחן:
זה סעיף חדש.
ארבל אסטרחן:
עד כאן סעיף האי-אמון.
ארבל אסטרחן:
יש לנו סעיף שקיים היום בתקנון, שעניינו הבעת אמון.
ארבל אסטרחן:
היום קובע הסעיף הזה גם את מה שמופיע כאן, שראש הממשלה יכול להודיע ליושב-ראש הישיבה שהוא יראה בהצבעת הכנסת בסעיף העומד על סדר-היום עניין של הבעת אמון בו.
ארבל אסטרחן:
אם הוא הודיע את זה, יחולו אותן הוראות שדיברנו עליהן מבחינת ההצבעה.
ארבל אסטרחן:
זאת אומרת, אם זה מתקבל, לא מתקבל וכו'.
סהר פינטו:
ואם זה מתקבל, מי מרכיב את הממשלה?
סהר פינטו:
ראש הממשלה גם מציע מועמד מהאופוזיציה לעניין הזה?
ארבל אסטרחן:
רשמנו כאן האם בכלל יש משמעות לסעיף הזה בתקנון.
ארבל אסטרחן:
הנושא הזה עלה כבר בעבר.
ארבל אסטרחן:
בזמנו טען יושב-ראש הקואליציה, שהוא יודע שאין לזה שום משמעות, אבל זה עוזר לו לגייס אנשים להצבעות, שהוא אומר להם שזו הצבעת אמון.
ארבל אסטרחן:
אבל מה קורה אם יש איזשהו עניין, חוק פרטי, חוק ממשלתי, וראש הממשלה אומר שהוא מבקש לראות בזה הצבעת אמון ומצביעים 70 נגד עמדת הממשלה?
רונית חייקין-יעקבי:
הם חייבים 61.
ארבל אסטרחן:
איפה זה כתוב?
ארבל אסטרחן:
מה המשמעות של הבעת אמון?
ארבל אסטרחן:
אין לזה הסדר חוקתי.
ירדנה מלר-הורביץ:
אני חושבת שכאשר היתה בחירה ישירה של ראש ממשלה היתה לזה משמעות, כי האמון היה בראש ממשלה.
סהר פינטו:
זה לא היה אי-אמון קונסטרוקטיבי.
סהר פינטו:
כשהיה סתם אי-אמון, זה כן תפס.
תמר כנפו:
סיעה קואליציונית לא רוצה להצביע בעד החוק.
תמר כנפו:
ברגע שראש הממשלה הופך את זה לאמון, הוא מחייב אותה.
תמר כנפו:
לכן יש לזה משמעות.
ארבל אסטרחן:
אבל אם סתם זה חוק שהממשלה הגישה, חוק שהיא תומכת בו ומצביעים נגד, מה ההבדל?
לימור ברמן:
במקרה הזה, מאחר שרשום שהצבעה של שרים בממשלה באי-אמון - - -
מזכירת ה:
זה לא אי-אמון, זה אמון.
מזכירת ה:
כשהיה חוק הבחירה הישירה, היה אמון בראש הממשלה.
מזכירת ה:
היום זו רשימה, זה אי-אמון בממשלה.
סהר פינטו:
הבעיה היא בחוק.
סהר פינטו:
כי אם מתקבל אי-אמון, אתה צריך גם להציע מועמד להרכבת ממשלה.
סהר פינטו:
השאלה מה קורה במקרה שלא מביעים אמון בראש הממשלה.
סהר פינטו:
מה המשמעות של הדבר הזה?
סהר פינטו:
הרי לפי הסעיף הזה, הביעו אי-אמון וראש הממשלה הולך הביתה.
מזכירת ה:
הוא לא קיבל אמון.
מזכירת ה:
נכון.
סהר פינטו:
במקרה הזה, לאור זה ששינו את החוק והתקנון לא שונה בהתאם, זה אחרת.
יריב לוין:
אני מציע לחבר את הסעיף הזה לסעיף של הודעות ראש הממשלה.
יריב לוין:
הרי כשאתה מצביע על הודעת ראש הממשלה, הוא לא נופל אם הודעתו לא אושרה.
יריב לוין:
מצד שני, יש כאן איזשהו אקט מסוים שברמה הדקלרטיבית מייצר לזה משמעות אחרת.
סהר פינטו:
שראש הממשלה בא ואומר: את זה אני רוצה.
יריב לוין:
לכן, אני חושב שזה צריך להישאר בדיוק במסגרת הזאת, במסגרת הדקלרטיבית.
יריב לוין:
זה צריך מכאן וללכת למקום של הודעת ראש הממשלה, בדיון עם 40 חתימות וכן הלאה.
ארבל אסטרחן:
40 חתימות זה דווקא הסעיף הבא.
יריב לוין:
בסופו של דבר ב-40 חתימות אתה מאשר את הודעת ראש הממשלה בסוף.
ירדנה מלר-הורביץ:
ההצבעה היא על ההודעה.
יריב לוין:
לכן אני אומר שזה לא מתאים לאמון.
מזכירת ה:
נגיד שהיתה הצבעה אחרי 40 חתימות ולא אושרה העמדה שהביע ראש הממשלה.
תמר כנפו:
לא קרה כלום.
ירדנה מלר-הורביץ:
דקלרטיבית זה נורא.
ירדנה מלר-הורביץ:
לא היה לו רוב.
רונית חייקין-יעקבי:
כן, אבל פה הוא מבקש להביע אמון ומה קורה?
ירדנה מלר-הורביץ:
לא קרה כלום.
ירדנה מלר-הורביץ:
הוא היה במבוכה גדולה מאוד.
ארבל אסטרחן:
גם חוק המעבר, אגב, שהזכיר היושב-ראש לגבי פיטורי שרים, לא מדבר על אמון.
ארבל אסטרחן:
הוא אומר רק אם הם הצביעו בעד הצעת אי-אמון.
יריב לוין:
לכן אני גם מציע שזה יהיה לא הבעת אמון בממשלה, אלא אולי הבעת אמון בעמדת הממשלה, או ניסוח אחר שיאבחן את זה מהאי-אמון במובן הרגיל שלו.
סהר פינטו:
כמו שארבל אמרה, החוק מתייחס לאי-אמון, החוק לא מתייחס להצעה להבעת אמון.
יריב לוין:
הייתי קורא לזה בשם שהוא ליד, אבל הוא לא בדיוק.
רונית חייקין-יעקבי:
צריך להוריד את "הבעת אמון בו".
רונית חייקין-יעקבי:
זה לא בו, זה בממשלה.
תמר כנפו:
זה היה כשהיתה הבחירה הישירה.
יריב לוין:
אולי אפשר להפוך את זה להבעת אמון בראש הממשלה.
יריב לוין:
למרות שזה אקט דקלרטיבי, הוא לא אקט קונסטיטוציוני.
יריב לוין:
הוא לא נופל אם מצביעים נגד.
יריב לוין:
איך הייתם קוראים לזה?
יריב לוין:
הייתם קוראים לזה הבעת אמון בממשלה, בראש הממשלה, בעמדת הממשלה?
תמר כנפו:
בממשלה.
יריב לוין:
השאלה אם לא כדאי לייצר ביטוי שהוא מובחן מהאי-אמון הרגיל, אם כבר עושים את זה.
יריב לוין:
זו סמנטיקה.
סהר פינטו:
אבל מה שחשוב זה להפריד את זה מפה ולהעביר לשם.
יריב לוין:
זה ברור לגמרי.
סהר פינטו:
ולא להפנות ל-44(ז) ו-(ח), כי זה לא רלוונטי.
ארבל אסטרחן:
44 (ז)-(ח) אומר איך תיעשה ההצבעה.
ארבל אסטרחן:
זאת אומרת, אם מישהו תומך בחוק ומתנגד לאמון.
ארבל אסטרחן:
הרי זה בהצבעה אחת.
סהר פינטו:
הקטע שיראו את האי-אמון כ"יתקבל" הוא לא רלוונטי.
יריב לוין:
כדאי לכתוב: ויחולו בהתאמה הוראות סעיף.
יריב לוין:
אבל אין עניין של הרוב.
ארבל אסטרחן:
לא, זה אומר שצריך 61.
יריב לוין:
לא צריך 61, כי זה עניין דקלרטיבי.
יריב לוין:
אם הצביעו 34 נגדו ו-32 בעדו, אז הכנסת הביעה בו – אני לא יודע איך לקרוא לזה.
יריב לוין:
לכן לא נוח לי להגיד שהכנסת הביעה בו אי-אמון, כי זה לא אי-אמון במובן הרגיל שלו.
מזכירת ה:
זה כן אי-אמון.
מזכירת ה:
היא הביעה בו אי-אמון, אבל הממשלה לא נפלה, לא קרה שום דבר, וזה כבר היה.
סהר פינטו:
ההצבעה תהיה בעד או נגד הודעת ראש הממשלה.
ארבל אסטרחן:
ראש הממשלה רשאי להודיע שהוא יראה בהצבעה על חוק מסוים הצבעת אמון.
יריב לוין:
לכן אני מציע לקרוא לזה הבעת אמון בעמדת הממשלה, כי הוא רואה בזה הבעת אמון בעמדת הממשלה ביחס לנושא המסוים הזה.
מאיר נריה:
ואם יש 61 נגד, הממשלה לא נופלת?
יריב לוין:
בוודאי שלא.
יריב לוין:
היא לא יכולה ליפול דרך המנגנון הזה.
יריב לוין:
זה מנגנון שצריך לייצר אותו בחוק, אתה לא יכול להמציא אותו בתקנון.
יריב לוין:
על זה אין בכלל שאלה.
יריב לוין:
לכן לא אכפת לי המינוח, אבל נראה לי שהוא לא יכול להיות המינוח הזה.
ארבל אסטרחן:
למה צריך את זה?
יריב לוין:
כי זה כלי.
יריב לוין:
עובדה שהוא קיים, כנראה שהשתמשו בו.
יריב לוין:
אני לא בעד לבטל את זה, אבל זה צריך ללכת למקום הנכון.
ארבל אסטרחן:
יש לנו סעיף של הודעות ממשלה, אבל הוא לא קשור.
ארבל אסטרחן:
הוא אומר שהממשלה רשאית בכל עת למסור הודעה לפי דרישת 25 חברי כנסת.
יריב לוין:
זה לא זה.
יריב לוין:
זה כלי שקיים היום, אני לא מציע שניקח אותו עכשיו.
יריב לוין:
רק צריך לשים אותו במקום הנכון.
מזכירת ה:
אבל הוא ספיח והוא מעוקר.
יריב לוין:
אני לא יודע אם הוא מעוקר.
תמר כנפו:
לקואליציה הוא כן חשוב.
יריב לוין:
זה צריך להישאר.
יריב לוין:
אני לא בעד לבטל אותו, אני בעד להעביר אותו למקום הנכון ולאבחן אותו באופן ברור.
ארבל אסטרחן:
אין מקום.
ארבל אסטרחן:
דווקא פה יוכלו למצוא את זה.
יריב לוין:
אסור שהוא יהיה שם.
ארבל אסטרחן:
לא נפנה לזה, אבל נגיד שראש הממשלה רשאי להודיע.
סהר פינטו:
הוא לא צריך להיות פה.
סהר פינטו:
במקום של הודעת ממשלה יש הסעיף שהם יכולים להודיע.
סהר פינטו:
אפשר להוסיף שם עוד סעיף, שבכל סעיף על סדר-היום שמתקיימת לגביו הצבעה, רשאי ראש הממשלה להודיע ליושב-ראש הישיבה שהוא יראה בהצבעה הצבעת אמון.
ארבל אסטרחן:
אבל לא בטרומית.
ארבל אסטרחן:
אנחנו רוצים את אותה הגדרה של סעיף העומד על סדר-היום.
ארבל אסטרחן:
זו אותה הגדרה של אי-אמון.
ארבל אסטרחן:
כן הייתי משאירה את זה פה.
יריב לוין:
אבל מוכרחים לבדל את זה מהאי-אמון.
יריב לוין:
זה יכול להיות פרק נפרד, סעיף 1 אם את רוצה.
ארבל אסטרחן:
אז אפשר לשים את זה אחרי דיון בהשתתפות ראש הממשלה.
יריב לוין:
מאה אחוז.
סהר פינטו:
איפה הודעת הממשלה נכנסת?
ארבל אסטרחן:
זה ב-32 הקיים היום.
ארבל אסטרחן:
עשינו את זה בפרק של סדרי הדיון.
סהר פינטו:
למה לא שם?
יריב לוין:
אפשר לעשות את זה סעיף ב.
ירדנה מלר-הורביץ:
אחרי הודעות ממשלה.
ירדנה מלר-הורביץ:
גם אני חושבת כך.
סהר פינטו:
או הודעה שהיא דקלרטיבית בלבד, או הודעה שאומרת שיש גם הצבעה נלווית.
יריב לוין:
צריך לזכור שזה לא כלי פרלמנטרי, זה כלי של הממשלה.
יריב לוין:
המקום שלו הוא לא פה בכלל.
יריב לוין:
40 חתימות זה סעיף שמבוסס על מה שקיים היום.
יריב לוין:
פה יש שאלה גדולה שנצטרך לשאול.
ארבל אסטרחן:
הוא סעיף שמשלים להוראה שקיימת בחוק יסוד: הממשלה.
ארבל אסטרחן:
בחוק היסוד בסעיף 42 קבוע שהכנסת רשאית, לפי דרישה של לפחות 40 מחבריה, לקיים דיון בהשתתפות ראש הממשלה בנושא שהוחלט עליו.
ארבל אסטרחן:
דרישה כאמור יכול שתוגש לא יותר מאחת לחודש.
ארבל אסטרחן:
עכשיו אנחנו עושים לזה את ההשלמה שאומרת כך: (א) הוגשה דרישה לקיים דיון בהשתתפות ראש הממשלה לפי סעיף 42(ב) לחוק-יסוד: הממשלה, תקיים הכנסת את הדיון בתוך 21 ימים מקבלת הדרישה, וימי הפגרה לא יובאו במניין תקופה זו.
ארבל אסטרחן:
(ב) לא ייקבע דיון כאמור בסעיף קטן (א) ביום שבו נקבע דיון בהצעה להביע אי אמון בממשלה שהוגשה בדרך של הצעת סעיף לסדר היום; נקבע מועד הדיון כאמור בסעיף קטן (א), ולאחר מכן נקבע לאותו היום דיון בהצעה להביע אי אמון בממשלה שהוגשה בדרך של הצעת סעיף לסדר היום, יקבע יושב ראש הכנסת מועד אחר לדיון כאמור בסעיף קטן (א), שיהיה בתוך 30 ימים מקבלת הדרישה האמורה באותו סעיף קטן.
ארבל אסטרחן:
כלומר, מלכתחילה הוא לא יקבע את זה ליום שהוא יודע שיש בו אי-אמון, אבל אם קודם נקבע הדיון של 40 חתימות ואחר כך הוגש אי-אמון ואמור להיות באותו יום אי-אמון, יידחה המועד של 40 החתימות עד תשעה ימים, כלומר עד 30 ימים.
לימור ברמן:
למה 40?
לימור ברמן:
זה אומר את הדבר הפשוט הבא: 21 הימים, אם הם נופלים, ביום ה-18 זה היום האחרון, כי זה יום רביעי, שאפשר לקבוע את זה.
לימור ברמן:
אומרים שה-21 נופל על יום שני, יום שני אי-אפשר ולכן תחכו ליום רביעי אחריו, כי אנחנו לא יכולים לפני.
לימור ברמן:
21 יום זה מספיק זמן גם בשביל ראש הממשלה לקבוע לנו 40 חתימות.
לימור ברמן:
אביא דוגמה פשוטה.
לימור ברמן:
בכנס הקודם יצאנו לפגרה ב-17 בחודש, ולכן במרס לא הגשנו 40 חתימות, כי היה ברור לנו שזה ייקבע כבר לאחר הפגרה וזה היה מיותר.
לימור ברמן:
אז אם אתם לא רוצים לקבוע את זה ביום שני, אין לי שום בעיה, אבל תכריחו את הממשלה לעשות את זה תוך 21 יום ולא תוך 30 יום, אם זה נופל להם על יום שני.
ארבל אסטרחן:
קבענו באחד הסעיפים החדשים, שימי שני ייפתחו באי-אמון.
לימור ברמן:
אין לי בעיה עם זה.
ארבל אסטרחן:
לכן מה שאפשר לעשות זה להגיד שמלכתחילה זה לא ייקבע ליום שני.
לימור ברמן:
אין בעיה.
לימור ברמן:
היה שיקול פעם אחת שלשכת ראש הממשלה ביקשה את זה, לא אנחנו.
ארבל אסטרחן:
אמרנו בסעיף 25: סדר היום של ישיבות הכנסת תיפתח באלה: ביום ב' בהצעות להביע אי-אמון.
ארבל אסטרחן:
לכן אם יוצאים מהנחה שבדרך כלל ימי שני ייפתחו בזה, מראש אומרים ליושב-ראש הכנסת: אל תקבע את 40 החתימות ליום שני, כי זה תמיד ייתן לך עוד תשעה ימים.
רונית חייקין-יעקבי:
אני יודעת שהיושב ראש רצה לקבוע את זה בימי שלישי.
רונית חייקין-יעקבי:
למה לא לקבע בתקנון שפעם בחודש זה יהיה ביום שלישי?
רונית חייקין-יעקבי:
אז זה גם מכניס יותר תוכן ליום שלישי.
תמר כנפו:
זה לממשלה.
יריב לוין:
זה נכון שזה הכי טוב לעשות את זה כך, אבל זה לא ילך.
יריב לוין:
אני לא רוצה לנסות לכבול אותם.
יריב לוין:
להפך, ראש הממשלה נענה פה לאיזושהי בקשה של יושב-הכנסת.
יריב לוין:
אז נגיד לו שכיוון שהוא נענה נכביד עליו יותר?
יריב לוין:
לא כדאי.
יריב לוין:
זה גם לא ילך.
תמר כנפו:
לא בצורת קביעה, אלא בצורת בקשה.
יריב לוין:
היושב-ראש יכול לבקש.
מאיר נריה:
לפעמים יש אי-אמון ביום שלישי, אם ביום שני לא היה.
יריב לוין:
זה קורה לעתים רחוקות.
מאיר נריה:
למה לא לכתוב במקום ביום שני: לא ייקבע ביום שיש בו אי-אמון?
לימור ברמן:
תשני את זה ברמה שסעיף (ב) לא יהיה כפי שהוא רשום כרגע, עם העניין של 30 ימים לקבלת הדרישה האמורה.
מאיר נריה:
למחוק לגמרי את סעיף (ב).
ארבל אסטרחן:
זה רק אם אנחנו נגיד שזה לא ייקבע לימי שני.
לימור ברמן:
את יכולה להגיד שזה לא ייקבע ליום שני, בלי להגיד שבמידה שזה יוצא ביום שני יש לממשלה אפשרות לתת תאריך.
לימור ברמן:
את זה אני לא רוצה.
יריב לוין:
אז למה מתכנסים?
מאיר נריה:
מוחקים לגמרי את סעיף 46(ב) וכותבים שלא קובעים את זה על יום שיש בו אי-אמון.
סהר פינטו:
להשאיר רק את הרישא של (ב).
ארבל אסטרחן:
אבל הרישא אומרת לנו שזה לא ייקבע ליום שיש בו אי-אמון.
ארבל אסטרחן:
אז יושב-ראש הכנסת קובע את זה ליום שני בעוד שבועיים.
ארבל אסטרחן:
הוא לא יודע שיש אי-אמון ביום הזה.
לימור ברמן:
יש סבירות.
רונית חייקין-יעקבי:
בכל יום שני יש אי-אמון.
ארבל אסטרחן:
אז צריך לכתוב את זה.
לימור ברמן:
פעם ראשונה בכנסת הזאת שביטלנו אי-אמון היתה השבוע, וגם זה היה יחסית ברגע האחרון.
ארבל אסטרחן:
אנחנו עושים עכשיו משהו שהוא למשך זמן.
לימור ברמן:
אני יודעת, אבל את נותנת פה עוד תשעה ימים לממשלה.
ארבל אסטרחן:
אז את זה צריך לפתור.
ארבל אסטרחן:
יש 40 חתימות, יושב-ראש הכנסת עכשיו מתאם עם לשכת ראש הממשלה ליום שני בעוד שלושה שבועות.
ארבל אסטרחן:
אם אנחנו חושבים שזה לא בסדר, צריך פה להגיד את זה, כי לפי זה הוא לא עשה שום דבר לא בסדר.
ארבל אסטרחן:
ואז כמה ימים לפני מגישים אי-אמון.
ארבל אסטרחן:
אם אנחנו מוחקים את הסיפא, התוצאה היא שבאותו יום יהיה גם אי-אמון וגם דיון ב-40 חתימות.
לימור ברמן:
תמחקי את כל הסעיף הזה ותכתבי שבימי שני אין דיון ב-40 חתימות.
יריב לוין:
למה בעצם אי-אפשר לקיים את הדיון הזה בימי שני?
לימור ברמן:
גם עם זה אין לנו בעיה.
יריב לוין:
מה זה משנה בכלל?
יריב לוין:
בואו נבטל את זה ונסכם תוך 21 יום.
יריב לוין:
אם ירצו לעשות ביום שני, יעשו, יגיעו להבנה כזאת אחרת.
ארבל אסטרחן:
האמירה שזה לא יהיה באותו יום של האי-אמון זו תוספת.
רונית חייקין-יעקבי:
נדמה לי שזו היתה בקשה של האופוזיציה בכנסת הקודמת.
ארבל אסטרחן:
זה שינוי שעשו כי לא רצו באותו יום.
ארבל אסטרחן:
אמרו שאם יש אי-אמון ממילא ראש הממשלה נמצא.
יריב לוין:
או שאז נותנים זמן לדחיות ולהתארגנות.
יריב לוין:
לדעתי זה לא נכון.
יריב לוין:
צריך 21 יום, אז 21 יום וגמרנו.
לימור ברמן:
ראש הממשלה בעצמו לא אוהב את זה שזה ביום שני, למרות שהוא נמצא פה.
לימור ברמן:
הוא נמצא פה גם ביום רביעי, הוא מגיע לחקיקה פרטית.
לימור ברמן:
הם מעדיפים את יום רביעי מאשר את יום שני.
יריב לוין:
זה כבר לא אנחנו.
יריב לוין:
אם ירצו לקיים את זה ביום שני, יקיימו את זה ביום שני.
יריב לוין:
המגבלה הזאת סתם מיותרת.
ארבל אסטרחן:
אוקיי.
יריב לוין:
זה לא דרמטי.
יריב לוין:
אני רק אומר לכם, שהממשלה תגיד שבמקרים מתאימים צריך לאפשר לה עוד שבעה ימים.
יריב לוין:
גם זה לא יהיה נורא ואיום.
יריב לוין:
אבל נכתוב להם 21 יום, ואם הם יבקשו לעשות תיקונים אנחנו נדון בזה.
ארבל אסטרחן:
לדעתי בזמנו התיקון לא בא מהם.
ארבל אסטרחן:
בנוסח שנעביר אליהם אשאיר את זה ואכתוב שמוצע למחוק את זה.
יריב לוין:
בתקופה שהייתי בלשכת עורכי-הדין ניסיתי תמיד לשכנע את משרד המשפטים שיפסיקו עם השיטה הזאת שלכל סוג של דיון יש מועדים אחרים.
יריב לוין:
בזה אתה צריך להגיש תוך שבעה ימים, בזה תוך עשרה ימים, בזה תוך 12 יום.
יריב לוין:
וכל אחד מקדש את הימים האלה.
יריב לוין:
האמינו לי שאם יצטרכו לענות על 40 חתימות ב-14 יום לא יהיה אסון, וגם אם יענו ב-30 יום העולם לא ייחרב.
יריב לוין:
הממשלה לא תיפול על זה וסדר יומו של ראש הממשלה לא ישתבש.
יריב לוין:
לכל אחד נדמה שאם הוא יהפוך את זה ל-21 יום הוא ניצח, ואם הוא יהפוך את זה ל-28 יום הוא נחל את תבוסת חייו.
יריב לוין:
זה לא כאן ולא שם.
יריב לוין:
זה בשוליים.
ארבל אסטרחן:
אם כך, מוצע למחוק את סעיף (ב).
יריב לוין:
אני מראש אומר, יש בהחלט סיכוי שהממשלה תגיד שהם רוצים שיהיה להם יותר משחק פה.
יריב לוין:
אם הם יגידו, נשמע אותם ונראה לאן אפשר להתכנס.
ארבל אסטרחן:
סעיף (ג) מדבר על סדר הדיון: (ג) וזה סדר הדיון: (1) אחד מחברי הכנסת שהגישו את הדרישה לקיים את הדיון, לפי קביעתם של מגישי הדרישה, יפתח את הדיון במסגרת זמן שלא תעלה על עשר דקות; (2) לדיון תוקצב מסגרת זמן של ששים דקות, אשר תחולק בין הסיעות לפי גודלן, ובלבד שמסגרת הזמן לכל סיעה לא תפחת משלוש דקות; דברי הפתיחה כאמור בפסקה (1) ודברי ראש הממשלה וראש האופוזיציה לא יבואו במניין הזמן האמור בפסקה זו; (3) ראש הממשלה ישתתף בכל מהלך הדיון – היום כתוב "ובמהלכו יציג פעם אחת את עמדתו".
ארבל אסטרחן:
אבל ראינו שזה תמיד בסוף הדיון, לכן אולי כדי להבהיר את זה: ובסופו יציג את עמדתו.
תמי בר:
ואם הוא רוצה לדבר בהתחלה?
ארבל אסטרחן:
היום הוא יכול רק פעם אחת.
יריב לוין:
הוא משיב למה שאומרים לו.
יריב לוין:
אחרת מה תכלית הדיון?
תמר כנפו:
הוא יכול לענות למציג של הדברים.
תמר כנפו:
הוא לא חייב לשמוע את כל הדיון.
ארבל אסטרחן:
לפי מה שכתוב היום, הוא יכול פעם אחת בלבד.
מאיר נריה:
איפה כתוב מתי מדבר יושב ראש האופוזיציה?
ארבל אסטרחן:
בחוק.
יריב לוין:
נשאיר את זה כך: במהלכו יציג פעם אחת את עמדתו.
יריב לוין:
פה אנחנו מגיעים לשאלה האמיתית.
ארבל אסטרחן:
נשאיר את המצב הקיים.
ארבל אסטרחן:
אנחנו אומרים שההוראה שנותנת רשות דיבור של שר לא תחול על הדיון הזה.
ארבל אסטרחן:
זה קיים גם היום.
ארבל אסטרחן:
ובתום הדיון תצביע הכנסת על העמדה שהציג ראש הממשלה.
ארבל אסטרחן:
אני תוהה אולי להגיד פה במפורש את ראש האופוזיציה, כי אמרנו שהדברים שלו לא יבואו במניין.
יריב לוין:
אין בעיה, אנחנו רוצים להביא את ראש האופוזיציה מסיבה אחרת.
ארבל אסטרחן:
אז אולי נגיד גם, שאחרי ראש הממשלה ידבר ראש האופוזיציה.
יריב לוין:
השאלה הגדולה שנשאלת פה, ופה אצטרך גם את העמדה שלכם.
יריב לוין:
המצב שבו יש דיון שבו ראש הממשלה חייב להיות נוכח, ורק הוא חייב, הוא מצב בלתי סביר.
יריב לוין:
זה גם לא מכובד, זה גם נראה רע מאוד.
יריב לוין:
פעם אלה בקואליציה, פעם אחרים.
יריב לוין:
עניינית זה לא נראה נכון.
יריב לוין:
בעיני לפחות, לו דעתי היתה נשמעת, בוודאי חייבת להיות חובת נוכחות של יושב-ראש האופוזיציה בדיון הזה, וכן לפחות נציג אחד מכל סיעה.
יריב לוין:
הבעיה היא שהדיון הוא לא סיעתי במובן זה ש-40 החתימות הן לא סיעתיות, אבל לפחות ראשי סיעות שחתומים בפועל.
יריב לוין:
לו ייזום הדיון היה בידי סיעות שמספר חבריהן הוא לפחות 40 – זה בעיני הדבר הנכון לעשות, אבל אני לא רוצה להיכנס אליו.
ארבל אסטרחן:
זה גם חוק היסוד.
יריב לוין:
אני לא רוצה להיכנס לשם.
יריב לוין:
מלכתחילה היה צריך לבנות את זה כך שזה יהיה בנוי כמו דיון סיעתי, כי זה מה שזה.
יריב לוין:
אבל מכיוון שזה לא כך, אני הייתי מחייב את יושב-ראש האופוזיציה, ולדעתי גם את ראשי הסיעות שחתומים על הבקשה.
יריב לוין:
זו דעתי.
יריב לוין:
תבדקו אותה, תשקלו אותה ותחזרו אלי.
סהר פינטו:
ראשי סיעות שחתומים בעצמם, או שמישהו מהסיעה שלהם חתום?
יריב לוין:
בעצמם אישית, או מישהו מטעמם.
לימור ברמן:
אם זה מישהו מטעמם, אז זה גם לא דורש את יושב-ראש האופוזיציה, עם כל הכבוד.
יריב לוין:
יש הבדל.