GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איל זנדברג: החוק המקורי, חוק-יסוד: משק המדינה כפי שהוא מנוסח היום, קובע מגבלה מסוימת על הליכי החקיקה, בעוד שככלל לפי חוק-יסוד: הכנסת הצעות חוק מתקבלות ברוב רגיל, כלומר אם יש רוב לתומכים אל מול המתנגדים, הרי שההצעה מתקבלת.
איל זנדברג: קובע חוק-יסוד: הממשלה מגבלה מסוימת על כוחו של הרוב בכנסת.
איל זנדברג: כאשר מדובר בהצעת חוק שיש לה עלות תקציבית, נדרש רוב של 50 לפחות כדי שההצעה הזאת תתקבל.
איל זנדברג: זאת נקודת איזון מסוימת, שהכנסת ראתה לנכון לחוקק לפני שנים אחדות בחוק-יסוד: משק המדינה.
איל זנדברג: נקודת האיזון הזאת, באופן טבעי, מגבילה את היכולת של קבוצה גדולה של חברי כנסת עד כדי 50 - -
אריה ביבי: נקודת איזון או סירוס הדמוקרטיה?
אריה ביבי: מה בדיוק?
איל זנדברג: קשה לי להסביר במילותיי שלי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה סירוס דמוקרטיה?
יריב לוין: אל תשכחי שהוא לא הפרטנר לוויכוח.
יריב לוין: הפרטנרים יהיו, כנראה, בישיבה הבאה.
יריב לוין: בואו נאפשר לו לפחות לומר את הדברים.
רחל אדטו: הוא מהאו"ם, הוא לא מייצג.
נסים זאב: אולי אדוני יתן לנו שיעור - -
יריב לוין: זאת אפשרות, אם כי זה לא תחום המומחיות שלי, כך שאני אזדקק אולי לעזרה בעניין הזה.
יריב לוין: אני רוצה להבהיר דבר אחד – העובדה שקבענו את הישיבה הזאת, לא בהכרח אומרת שהיא חייבת להימשך עד השעה 11:00.
יריב לוין: אפשר, אם רוצים, אני מסכים, אבל מכיוון שאין הצבעה, אני מציע שבאמת נשמע איזושהי סקירה עניינית, ואחר כך אם תהיינה שאלות - -
נסים זאב: הוויכוח פוליטי.
יריב לוין: חבר הכנסת זאב, תהיה לך בוודאי ההזדמנות.
איל זנדברג: נשאלתי לגבי המשמעות המשטרית של הצעת החוק.
איל זנדברג: אני אעשה את זה מאוד בקצרה ואסביר, שכבר היום חוק-יסוד: משק המדינה, שנחקק בידי הכנסת, לאחר מספר ניסיונות והצעות שונות – הוא עבר כהוראת שעה ואז הפך להוראת קבע, זאת אומרת היה פה תהליך, הדרגתי אפשר לומר, בשינוי המשטרי, ככל שאפשר לראות בו שינוי משטרי, והוא הפך מהוראת שעה להוראה של קבע.
איל זנדברג: נקודת האיזון הזאת אומרת, שהצעת חוק שיש לה עלות תקציבית של כחמישה מיליון שקלים, הרי שהיא צריכה לבוא או כהצעה ממשלתית, או שתהיה לה תמיכה משמעותית בכנסת.
איל זנדברג: הכנסת חשבה שרוב של 50 זה הוא הרוב המשמעותי, שמשקף ככל הנראה, מחשבה, בירור ואיזון בין הצורך שבא לידי ביטוי בכל חוק וחוק לבין העלות התקציבית שלו – ואני אומר דברים שהם ידועים לכל – מתוך הידיעה שעלות תקציבית משמעותית יכולה לשבש במידה מסוימת את סדר התחשיב הכולל של תקציב המדינה לאותה שנה.
איל זנדברג: הריבוי של הצעות חוק פרטיות, שמטילות נטל משמעותי על תקציב המדינה – תופעה שהייתה קיימת, כידוע – מקשה על הניהול של התקציב.
איל זנדברג: אפשר לטעון כמובן כנגד, שהצעות חוק שיש להן עלות תקציבית, משקפות מדיניות, שהרוב בכנסת רוצה בו, והכנסת, מי שהם נבחרי הריבון ומייצגים את הריבון, המדיניות שנקבעת על ידי הכנסת אמורה לגבור על שיקולים תקציביים, אבל הראיה היא שחוק-יסוד: משק המדינה דהיום, ואני לא מדבר עדיין על ההצעה, קובע את האיזון הזה.
איל זנדברג: במאמר מוסגר אפשר לומר, שבמדינות העולם הרעיון של יוזמת חקיקה פרטית הוא לא רעיון כל כך נפוץ ומקובל בדרך הבלתי מוגבלת שלו, כפי שמקובל עדיין בישראל, ובוודאי כפי שהיה מקובל לפני חוק-יסוד: משק המדינה, כך שהתפיסה שאומרת שכל חבר כנסת יכול להציע הצעת חוק, שתטיל עלות משמעותית על תקציב המדינה היא דבר שהוא הכרחי, היא לא בהכרח תפיסה אוניברסלית.
איל זנדברג: מצד שני, זה גם עניין של מדיניות, וההפך יכול להיות בסדר ונכון.
איל זנדברג: זה אכן עניין של איזון בין יחסי ממשלה וכנסת וגם ביחסים הפנימיים בכנסת בתפיסה, כיצד הכנסת רוצה לעצב את ההוצאות של תקציב המדינה; האם זה נעשה בחוק התקציב השנתי, האם העלויות הנוספות, שמצטברות ביוזמות פרטיות, צריכות להיות מוגבלות בסכום, ואפשר כמובן לדון בסכום, זה שוב עניין של מדיניות.
איל זנדברג: בא חוק-יסוד: משק המדינה שלפניכם, התיקון שלו, ומציע לשנות במעט את ההחמרה, להעלות ולהגביה את המשוכה שעומדת בפני חברי הכנסת, כאשר הם רוצים לחוקק חוק שהממשלה לא תומכת בו, וכשלחוק הזה יש עלות תקציבית.
איל זנדברג: הממשלה לא מבקשת כרגע לשנות את הרף של היקף העלות התקציבית של הצעת החוק, כלומר מחמישה מיליון אפשר להוריד אותו או להעלות אותו - ככל שנוריד אותו, כמובן שזה יקשה יותר על חברי הכנסת – אלא ההצעה שלפניכם מדברת על הרוב הדרוש, מתוך הנחה שרוב של 50 חברי כנסת, כנראה אינו חסם הולם או מספק כנגד הצעות חוק, שהעלות התקציבית שלהן משבשת את החישוב התקציבי הכולל, ולכן צריך להעלות את הרף ל-55.
איל זנדברג: זה עניין של מדיניות תקציבית יותר מאשר מדיניות משפטית.
איל זנדברג: להבנתי כנציג משרד המשפטים, לא רואים כאן מניעה משפטית מלתקן כך את חוק היסוד, אבל הצורך הוא כמובן צורך בעצם של ניהול התקציב, וכתוצאה מכך אכן הגבלה של כוח החקיקה של חברי הכנסת באותה דלתא או פער בין 50 לבין 55 חברים.
איל זנדברג: אני מקווה שזה מסביר קצת יותר – גם אם לא מנמק, אבל מסביר.
יריב לוין: אני מבקש את ארבל אסטרחן להתייחס להצעה, ואחר כך נפתח את הדיון.
ארבל אסטרחן: כפי שאמר נציג משרד המשפטים, להצעה הזאת יש היסטוריה, שרציתי שתהיה בפני חברי הכנסת, כי ממנה גם אפשר ללמוד מאיפה הגיע המספר של 50.
ארבל אסטרחן: מה שמעניין לראות, כשמסתכלים במה שהיה בכנסות הקודמת, זה שהמספר 55 הוא לא חדש, והיו גם הצעות של מספרים גדולים יותר.
ארבל אסטרחן: בעצם בכל השנים, כאשר החוק הזה עלה, היו ויכוחים מאוד גדולים סביב מספר חברי הכנסת הדרוש, סביב העלות – מה שהיום חמישה מיליון – וסביב השאלה, מי בעצם קבע את העלות.
ארבל אסטרחן: הנושא הזה התחיל כיוזמה ממשלתית בשנת 2001, עוד בכנסת החמש-עשרה, כאשר אז הממשלה הציעה שיידרש רוב של 61 חברי כנסת לגבי כל הצעת חוק פרטית ששר האוצר קבע שיש לה עלות – שם לא דיברו על סכום, דיברו על כל הצעה שהיא תקציבית, שתדרוש רוב של 61, ובנוסף הממשלה הציעה שהסעיף הזה יהיה משוריין ואי-אפשר לשנות אותו רק ברוב של חברי כנסת, עם הסברים שונים למה שנשמע עכשיו, שחקיקה תקציבית כובלת את ידי הממשלה בביצוע התקציב וכולי.
ארבל אסטרחן: כשזה הגיע לוועדת החוקה, חוק ומשפט, היא שינתה את הנוסח; השאירה את המספר 61, אבל קבעה שזאת תהיה הוראת שעה לשנה, וגם הוסיפה את העניין של העלות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את מדברת על 2001?
ארבל אסטרחן: נכון, על 2001, שזה לא יחול על הצעות חוק, שכרוכה בהן עלות תקציבית – אז הגדירו את זה, שאינה עולה על אלפית האחוז של תקציב המדינה ל-2002, שזה היה בערך 2.5 מיליון.
ארבל אסטרחן: החוק הזה הובא לקריאה שנייה ושלישית.
ארבל אסטרחן: בקריאה השנייה התקבלו הסתייגויות סותרות, אחת דיברה על חמישה מיליון, אחת דיברה על 10 מיליון.
ארבל אסטרחן: הצביעו ביניהן, ה-10 מיליון התקבלה, ובקריאה השלישית החוק נפל, שזה כידוע משהו שלא קורה הרבה.
זאב אלקין: בגלל שההסתייגות התקבלה?
ארבל אסטרחן: זה נפל, פשוט נפל.
ארבל אסטרחן: מההתחלה היו התנגדויות לחוק, הסתייגויות וטענות שונות.
ארבל אסטרחן: בעקבות זה הממשלה שוב פרסמה את אותו חוק, כפי שהיא רצתה אותו במקור, בלי התיקונים של ועדת החוקה, חוק ומשפט, עם השריון, ה-61 והכל.
ארבל אסטרחן: היא פרסמה הצעת חוק ממשלתית נוספת, והיא נפלה בקריאה הראשונה, ואז הממשלה פרסמה הצעת חוק ממשלתית שלישית, שוב באותו נוסח, אגב בלי לציין בדברי ההסבר שזה נפל כבר פעמיים, אבל במקביל התחיל יושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, שהיה אז אופיר פינס-פז, גם לדון בדבר הזה, כי הוא חשב שיש חשיבות, אבל הוא חשב שצריך להביא נוסח מרוכך.
ארבל אסטרחן: אז התקיימו ישיבות בוועדת החוקה, חוק ומשפט, והוועדה הציעה הצעת חוק מטעמה, לא כהצעה משלתית.
ארבל אסטרחן: שם הוצעה הוראת שעה לשנה, בגלל המצב הכלכלי הקשה, ושם עלה העניין של חמישה מיליון ו-50 חברי כנסת.
ארבל אסטרחן: שם עלה לראשונה המספר הזה.
ארבל אסטרחן: היה שם גם ויכוח, מי יקבע את העלות.
ארבל אסטרחן: בסופו של דבר, הוראת השעה הזאת חוקקה, עברה בקריאה שלישית למשך שנה.
ארבל אסטרחן: עוד לפני שחלפה השנה, הביאה הממשלה הצעת חוק מטעמה כהצעה של קבע, ושם היא הציעה 55.
ארבל אסטרחן: זאת הפעם הראשונה שעלה המספר 55, בהצעה הממשלתית.
זאב אלקין: באיזו שנה זה היה?
ארבל אסטרחן: זה היה ב-2003, בכנסת השש-עשרה.
ארבל אסטרחן: בתוך השנה הזאת של הוראת השעה ב-2002, בינתיים כבר התחלפה הכנסת, ואז הממשלה הציעה רוב של 55, עלות של מעל חמישה מיליון, ושוב הציעו סעיף משוריין.
ארבל אסטרחן: הממשלה גם הציעה, שמי שיקבע את העלות זה שר האוצר או מי שהוא הסמיך, זאת אומרת לא נתנו תפקיד לוועדה.
ארבל אסטרחן: שוב, זה הגיע לוועדת החוקה, חוק ומשפט, היא ריככה את זה, במובן הזה שהיא הורידה את המספר ל-50, אמרו שלא יהיה שריון, למרות שהממשלה התנגדה לזה, ואמרו שהוועדה היא זאת שתקבע את העלות.
ארבל אסטרחן: זה מה שהתקבל, בסופו של דבר.
ארבל אסטרחן: אגב, המספר 50 הוצע על ידי יושב ראש הוועדה, מיקי איתן, כמעין פשרה.
אריה ביבי: האמת, אדוני היושב ראש, אני באמת מציע שנסגור את הדיון הזה, כי הוא באמת מיותר.
אריה ביבי: אנחנו באנו, כי אמרו שיהיה דיון חשוב והצבעה חשובה.
אריה ביבי: מהקואליציה בא רק אחד.
יריב לוין: בדרך כלל אנחנו מסכימים, אבל שני דברים אני מוכרח לומר.
יריב לוין: אל"ף, אני מראש הודעתי – וזה גם נכתב בהזמנה – שבישיבה הזאת לא תתקיים הצבעה.
יריב לוין: בי"ת, אני חושב שהנושא הוא מספיק חשוב, כדי לא לקיים בו רק דיון אחד, ולכן אני חושב שזאת ההזדמנות לברר את הדברים.
יריב לוין: לטעמי לפחות, יש גם מקום אולי לבקש איזה שהן השלמות של חומר, מידע וכן הלאה.
רחל אדטו: למה אתה רוצה שאנחנו נעשה חזרה ונתאמן היום על מה שאנחנו רוצים להגיד בישיבה הבאה?
יריב לוין: אני בטוח שאתם בחלק הראשון תצליחו לעשות את זה מצוין, לא זו הדאגה.
רחל אדטו: לשכנע את המשוכנעים...
ארבל אסטרחן: כמו שאמרתי, ב-2003 כשהחוק נידון, שם עלה לראשונה המספר 55 על ידי הממשלה.
ארבל אסטרחן: בסופו של דבר, יושב ראש הוועדה, מיקי איתן, הציע את המספר 50 כמעין פשרה, שגם האופוזיציה אמרה שהיא לא תגיש לה הסתייגויות והקואליציה אמרה שהיא לא תציע להעלות את המספר.
ארבל אסטרחן: כך נקבע, וב-2003 נקבעה הוראת הקבע, שקיימת עד היום בחוק היסוד, שאומרת שכל הצעת חוק פרטית שהממשלה לא מסכימה דורשת רוב של 50, אם העלות השנתית מעל חמישה מיליון.
ארבל אסטרחן: אגב, זה עבר אז במקביל לתוכנית הכלכלית שעברה ב-2003.
ארבל אסטרחן: עשינו איזושהי בדיקה בכנסת השבע-עשרה לגבי מה הוא הרוב, שבו עברו הצעות חוק תקציביות.
רונית תירוש: מהאופוזיציה?
ארבל אסטרחן: תמיד, זה כאשר הממשלה לא הסכימה לעלות.
רונית תירוש: האופוזיציה אז הביאה יותר חוקים מהקואליציה.
רונית תירוש: כיושבת ראש הכנסת, חברת הכנסת דליה איציק, את נתת יותר אפשרויות להעביר חוקים מהאופוזיציה - -
דליה איציק: מעניין שבכנסת השש-עשרה והשמונה-עשרה קורה, שכל חוקי היסוד משתנים.
דליה איציק: זה ממש מעניין, איך זה במקרה ממש כל הכנסת הופכת להיות מיותרת, ממש במקרה בשתי הכנסות הללו.
ארבל אסטרחן: מסתבר שבכנסת השבע-עשרה, לפי בדיקה שעשתה אצלנו האחראית על נוסח החוק, עברו בסך הכל חמש הצעות תקציביות.
זאב אלקין: בקריאה השנייה והשלישית.
זאב אלקין: לא, השאלה כמה עברו גם קריאה ראשונה.
ארבל אסטרחן: אני יודעת, את הנתון הזה אין לי.
ארבל אסטרחן: כנראה שיש כאלה, שבקריאה הראשונה היו תקציביות, ובשנייה ובשלישית המציעים התפשרו עם הממשלה.
זאב אלקין: או לא הספיקו לסיים תהליכי חקיקה.
דליה איציק: לא, או שהתפשרו.
זאב אלקין: לא, אני אדבר על זה, אבל את זוכרת את זה מצוין, כי היית בכנסת השבע-עשרה, בסוף מושב הקיץ האחרון שלה, בקריאה הראשונה התחילו לעבור הצעות חוק תקציביות, ומה הייתה התגובה לתופעה הזאת?
דליה איציק: אבל הן לא הגיעו לכדי בשלות.
זאב אלקין: כי הכנסת הלכה לבחירות.
דליה איציק: לא כי הכנסת הלכה לבחירות, הם העבירו את זה בקריאה ראשונה כי הכנסת הלכה לבחירות, הפוך.
דליה איציק: תסתכל על זה ככה.
ארבל אסטרחן: הנתון המעניין שגם יכול להשליך על המחשבה בדבר הצורך בהצעת החוק שמוצעת כאן זה שאותן חמש הצעות שעברו בכנסת השבע-עשרה, כולן עברו ברוב של 55 ויותר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ארבל, אבל זה אומר להפך, שצריך להשאיר את המצב, כי כשצריך, בכל מקרה יהיה רוב של 55, אז למה צריך לשנות את זה?
איל ינון: היא לא בעד או נגד, היא רק מציגה.
ארבל אסטרחן: אני אומרת שכאשר בוחנים את הצורך, צריך לראות לנגד העיניים, שהיה חוק סיוע לקטינים נפגעי עבירות מין או אלימות ברוב של 67, עבודת נשים - הארכת חופשת לידה - 95, נפגעי פוליו - 83 ושני ביטולים של איחוד מועצות, אחד עבר בקריאה שלישית ברוב של 66 ואחד של 55.
ארבל אסטרחן: קיבלתי עכשיו את ההסתייגויות של האופוזיציה.
ארבל אסטרחן: ניסיתי לעבור עליהן מהר.
ארבל אסטרחן: קודם כל, הכל צריך להיות מנומק ומוסבר, אבל יש כאן שתי הסתייגויות שהן לא אפשריות.
ארבל אסטרחן: האחת באה לתקן את המילים: במקום תיקון סעיף 3ג, שזה לא משהו שאפשר להחליף אותו.
ארבל אסטרחן: יש עוד הסתייגות אחת לסעיף 3, שרוצים למחוק את המילים של 50 חברי כנסת לפחות, שסותרת הסתייגויות אחרות ומשאירה סעיף חסר משמעות.
ארבל אסטרחן: למעט שתי ההסתייגויות האלה, כמובן שתוכל האופוזיציה לנמק את ההסתייגויות.
יריב לוין: חברת הכנסת איציק, ואחריה חבר הכנסת אלקין.
דליה איציק: אדוני, צדקת כשאמרת, שאתה מבקש מנציגי האוצר לשמוע מה הרציונל.
דליה איציק: נדמה שלא ההבנה שלי ושלך גרמה לכך, שלא הבינו מה הרציונל.
דליה איציק: הרציונל הוא נורא פשוט, והוא קשור לבית הזה, והבית צריך להחליט.
דליה איציק: אני למדתי, שזה משפט לא נכון להגיד "דברים שרואים מכאן, לא רואים משם".
דליה איציק: זה לא בגלל הראייה, ולא קוצר הראייה ולא המשקפיים, כי אסור אף פעם לבנות חלופה בתבנית מסוימת, שנוחה לממשלה כזאת או אחרת.
דליה איציק: חבר הכנסת לוין, היום אתה פה, ואני מאחלת לך שכשאנחנו נהיה בשלטון, אתה תהיה שר, וכשתהיה שר, גם תראה את הדברים אחרת.
דליה איציק: לכן אסור לבנות דברים מן הסוג הזה כקוניוקטורה פוליטית כזאת או אחרת.
דליה איציק: אלה באמת דברים שעושים אצל חייט, לא אצל קונפקציה.
דליה איציק: אסור לשנות את זה.
דליה איציק: הכנסת חלשה.
דליה איציק: משלוש הרשויות היא הכי חלשה, ואתה בטח תסכים אתי.
דליה איציק: לצערי, יש לזה היסטורית – מי שרוצה עוד הוכחה, ראה מה שקרה אתמול בערב.
דליה איציק: היא חלשה, היא מאוד חלשה.
דליה איציק: יש לזה סיבות, אנחנו לא מעט אשמים בזה.
דליה איציק: מבין שלוש הרשויות היא הפחות משפיעה וכולי וכולי.
דליה איציק: אם הייתי רוצה לפרט, הייתי מפרטת.
דליה איציק: ההרגשה שלי היא שכל מה שרוצים פה זה לייתר את הכנסת.
דליה איציק: צריך להגיד שעושים את זה גם די יפה.
דליה איציק: אני אשתדל מאוד להיות לא אישית, אבל אני אומר שליושב ראש כנסת וליושב ראש ועדת הכנסת יש פה תפקיד אדיר בחיזוקה של הכנסת.
דליה איציק: לצערי הרב, זה לא קרה, כי אני לא זוכרת סדרה של חוקי משילות, שהגיעה אי פעם בכמות כזאת מאז קום המדינה.
דליה איציק: אני לא זוכרת.
דליה איציק: אז אני לא הייתי כאן בקום המדינה, אבל אני פה 20 שנה עוד מעט.
דליה איציק: אני לא זוכרת סדרה כזאת.
דליה איציק: על זה בטח אף אחד לא יתווכח אתי.
דליה איציק: אתה יודע כמוני, שחבר כנסת מהקואליציה הוא בכלל אומלל.
דליה איציק: הוא גם צריך משמעת קואליציונית, אין לו בכלל אפשרות ביטוי.
דליה איציק: אתה יודע מה זה להביא לחתימה של 50 חברי כנסת?
דליה איציק: גם הכנסת לקראת סוף ימיה, כשכל אחד יודע שכבר כל אחד רוצה לפריימריס לקרוץ כאן, ואנחנו מכירים את כללי המשחק, ואיכשהו כל אחד רוצה להעביר איזה חוק, הנה העדות של ארבל, שאומרת לך שכל כך מעט עבר.
דליה איציק: מה אני באה לומר?
דליה איציק: אני באה לומר שזה תלוי הרבה בך, ואני באה לומר שאני לא תולה תקוות באנשים אחרים, אבל אני תולה תקוות בך.
דליה איציק: אני באה לומר, שאסור בשום אופן לתת יד להעביר את זה, כי היום, כמו שאמרנו, אתה פה, ומחר אני שם ומחר ההוא שם, ותסמוך עליי, יש פה עדים, אני כבר הייתי כאן, אני לא הייתי מאפשרת להעביר הצעת חוק כזאת, כמו שלא אפשרתי הצעות חוק אחרות, כמו שלא אפשרתי את חוק ההסדרים.
דליה איציק: תאמין לי, רוני בראון לא היה השר הכי קל בעולם, ותאמין לי שראש הממשלה אהוד אולמרט, לא נעים כשהוא קורא לך לחדר לבד ואומר את מה שהוא אומר, ולכן חוק ההסדרים היה כזה בן כמה עמודים, גם כשהוא הגיע כזה.
דליה איציק: יושבים פה יועצים משפטיים, הם יגידו לך את זה.
דליה איציק: הם עדים, והיתה פה מלחמה על כל מילה ועל משפט.
דליה איציק: אני שלושה שבועות לא אפשרתי להביא את הצעת החוק הזאת, ויודע את זה חבר הכנסת אלקין כמוני, הוא היה שם במקום הזה, כי הכנסת מיותרת בצורה הזאת, לא צריך כנסת.
דליה איציק: יש חוק ההסדרים, יש תקציב דו-שנתי.
דליה איציק: גם ככה, אם תסתכל על סדר היום, אין כמעט כנסת, לא נותר לנו דבר.
דליה איציק: אז מה הסיפור?
דליה איציק: תראה את הדווקא.
דליה איציק: זה דווקא, זה להוציא את העיניים.
דליה איציק: אנחנו נגיד לא 50, אלא 55; גם כשהממשלה יותר רחבה; גם כשיש לו הרבה יותר סטביליות, מפני שיש לו תשעה סגני שרים, 30 שרים.
דליה איציק: אין כמעט אופציה להעביר את זה, אז מהמעט שנשאר לי ולך כחברי כנסת, את המעט, את כבשת הרש, אם אי פעם תהיה קוניונקטורה כזאת, שמה לעשות, רחמנא לצלן חברי כנסת מהאופוזיציה ומהקואליציה יסכימו ויצליחו להעביר אולי אולי אולי ב-50, שזה יקרה פעם באני לא יודעת כמה.
דליה איציק: יש פה עקשנות מטופשת, שצריך ביושר ללכת למי שעומד מאחוריה, ולהגיד לו: אדוני הנכבד, אני לא רוצה לריב, אני לא מאמין בזה, אני לא רוצה לריב איתם, אין טעם לריב איתם, הם לא יצליחו להעביר 50, אין סיבה שהם יעבירו, ואתה יודע?
דליה איציק: אם הם יעבירו, סימן שזה היה משהו מאוד מאוד צודק, אז גם זה לא נורא.
דליה איציק: ולכן אני תולה בך הרבה תקוות, אני חייבת להגיד לך.
דליה איציק: אני מאוד שמחתי שאתה לא מצביע היום, למרות שכאילו באנו והתארגנו.
דליה איציק: אני מאוד שמחה, ואני מאוד מברכת אותך על זה, כי אני חושבת שזאת גישה מאוד מאוד נכונה.
דליה איציק: אני גם חושבת שזה יישא פירות בהתנהלות הזאת, אין פה בליץ.
דליה איציק: שיח ושיג, דיון ועיון וליבון הם לב נשמתו של הבית הזה.
דליה איציק: אם היה למישהו שכל והיו מנהלים פה ועדת הסכמות, כל זה לא היה קורה.
דליה איציק: לא היה מושב כזה, כי יש הסכמות.
דליה איציק: בזה שאתה קורא לי להסכמה, על חלק אני צריכה להסכים, נכון?
דליה איציק: אני לא יכולה להגיד לך על הכל לא, אתה אומר דליה: תראי, יש ככה ויש ככה, בסדר, אני אומרת לך: אתה תיתן לי את זה.
דליה איציק: זאת דמוקרטיה, יש שיח ושיג, זאת נתינה.
דליה איציק: אתה אומר: אני אוותר לך על זה, אתה תוותר לי על זה, וכך מתגבשים לכדי החלטה.
דליה איציק: אני מברכת אותך על הגישה הזאת.
דליה איציק: אני חושבת שזה מאוד נכון, ואני רוצה גם להגיד לך, שאתה תראה בנו פרטנרים.
דליה איציק: אם אנחנו נראה שזאת הגישה, אתה תראה בנו פרטנרים להתנהלות אחרת, שלא הכרחי שהיא תהיה כמו במושב הקודם.
דליה איציק: אבל, לעומת זאת, אם אנחנו נראה, שהולכים פה ראש בראש, בכוח, אנחנו נגיב כמו שאופוזיציה צריכה להגיב, כשמשנים את כללי המשחק באופן בוטה.
דליה איציק: זה אחד מהחוקים, שמשנים את כללי המשחק באופן בוטה.
זאב בילסקי: דליה, אנחנו לא רוצים לתת לו יותר מדי קומפלימנטים, כי אנחנו לא רוצים לסבך אותו.
יריב לוין: לא, חבר הכנסת בילסקי, התכוונת שאחרת לך לא יישאר מה להגיד...
זאב אלקין: אני חושב שבהחלט מגיעים לו קומפלימנטים, ולכן זה בסדר גמור.
זאב אלקין: אני מציע לכולם, כשאנחנו דנים על הצעת החוק ומה מידת הדרמטיות שלה, לקחת בחשבון את הסקירה ההיסטורית המשפטית ששמענו כאן מארבל.
זאב אלקין: הרי המעשה הדרמטי באמת הוא עצם ההקבלה לרוב מיוחד לגבי כל הצעת חוק תקציבית.
זאב אלקין: זה באמת היה שינוי מהפכני, ושמענו כאן תהליך מאוד לא פשוט, שבתוכו השינוי הזה צמח; אגב גם כולנו זוכרים, מה היה המצב הכלכלי של המדינה, כשהשינוי הזה עבר, וגם הוזכר לנו שמלכתחילה הממשלה חשבה להוביל את זה ל-55 חברי כנסת, אבל בסופו של דבר הגיעו לפשרה והורידו את זה ל-50.
זאב אלקין: אגב, נמצא כאן מאיר שטרית.
זאב אלקין: נדמה לי, דליה, שזה היה כהוראת שעה כשאז היית בקואליציה, אבל כשזה היה כבר כחקיקה קבועה, אז כבר לא הייתם בקואליציה או באופוזיציה, אבל חלק גדול מאנשי קדימה אז היו מהוותיקים, אז היו חלק מהקואליציה ותמכו בשינוי הדרמטי הזה.
זאב אלקין: אגב, אני מזכיר מעכשיו לעכשיו, הוא לא היה מהכנסת הבאה, אלא מעכשיו לעכשיו.
דליה איציק: לא הבנתי מה קואליציה, אופוזיציה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חבר הכנסת אלקין, כבר פעם בדקתי את מה שאמרת, וזה לא היה נכון - -
זאב אלקין: את יכולה לבדוק איך הצביעו חברי כנסת, שאז היו חברי ליכוד והיום הם חברי קדימה.
זאב אלקין: יושב כאן חבר הכנסת מאיר שטרית, הוא יאשר את דבריי.
רחל אדטו: זה לא רלוונטי בכלל, לזרוק את זה לעבר?
זאב אלקין: לא, אני לא זורק את זה לעבר, אלא אומר שמי שהיום בא וצועק בצעקת הקוזאק הנגזל, שאי-אפשר לשנות את זה מעכשיו לעכשיו, צריך לזכור את ההיסטוריה.
דליה איציק: דרך אגב, זה לא מה שאמרנו.
זאב אלקין: לכן צריכים לקיים כאן את הדיון לגופו של עניין.
זאב אלקין: בוודאי שהשינוי המוצע הוא הרבה פחות דרמטי מהשינוי המקורי, מבחינת סדרי הדיון של הכנסת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה השינוי המקורי?
זאב אלקין: המקורי היה עצם ההחלטה להביא 50, בהתחלה 55 ואחר כך ירדו ל-50.
זאב אלקין: זה היה שינוי דרמטי מאוד בכללי המשחק, והכנסת החליטה, יחד עם הממשלה, אחרי שיח ושיג, שבסופו של דבר צריך לעשות את זה בגלל המשמעת התקציבית.
זאב אלקין: עכשיו אני רוצה לחזור לימי הכנסת השבע-עשרה.
זאב אלקין: אני הייתי שם, הייתי חבר כנסת בקואליציה, ואני זוכר את האווירה, במיוחד במושב הקיץ האחרון.
זאב אלקין: עברו כאן הצעות חוק תקציביות אחת אחרי השנייה.
זאב אלקין: רובן עברו, וזאת בדיקה שכדאי לעשות ארבל, בקריאה הראשונה, ולמה?
זאב אלקין: כי אחר כך הכנסת יצאה לבחירות, אבל אני זוכר אז את האמירות בכנסת ומה אמרו חברי כנסת מהקואליציה ומה אמרו אז אותם אנשים שהיו בממשלה, מי שהיו שרים: זה מצב בלתי אפשרי, זה חוסר אחריות של הכנסת, איך ניתן לנהל מדינה במצבים כאלה, כשכל יום רביעי מעבירים כאן הצעות חוק?
דליה איציק: אבל שים לב מה אתה אומר.
דליה איציק: שרים, זה תמיד השרים - -
זאב אלקין: לא, היום הם הפכו לחברי כנסת.
דליה איציק: השרים רוצים להשתלט על הכנסת, זה דבר ידוע, הרשות המחוקקת רוצה להשתלט על הכנסת.
זאב אלקין: אני חושב שאפילו מי שהקשיב אז לשיח התקשורתי, מה הוא שמע שאמרו?
זאב אלקין: אמרו אפילו הפרשנות, שהכנסת הזאת חייבת ללכת לבחירות, כי איך אפשר שהכנסת תמשיך להתקיים במצב כזה, שבכל יום רביעי עוברות פה הצעות חוק תקציביות, וזה לא 10 או 20 מיליון, אני זוכר את זה מצוין, 100 מיליון, 200 מיליון.
מאיר שטרית: - - אני הצבעתי לבד נגד כל הכנסת שהצביעה פה אחד, כי היו בחירות.
זאב אלקין: אני זוכר מצוין את האווירה הזאת ואת הטענה שהייתה שאי-אפשר לנהל מדינה בצורה כזאת.
זאב אלקין: זאת הייתה האווירה וזה היה המצב.
זאב אלקין: מה עושה כאן הממשלה?
זאב אלקין: היא מביאה הצעת חוק, בעיניי מידתית, היא לא הופכת את זה ל-61 ולא ל-80, אבל אומרת: חברים, אנחנו בשנה לא פשוטה, אנחנו עוד לא חילצנו את עצמנו מהמשבר הכלכלי, אנחנו רק בתחילת העלייה, כדאי שנהיה יותר זהירים, וכדאי שאם הכנסת מחליטה כנגד עמדת ממשלה להעביר כאן חוקים, שהעלות שלהם תהיה גדולה מאוד, אולי מי שיעביר אותם יזכה בכותרות בעיתון, אבל בסופו של דבר העלות תהיה גבוהה, ואז מה יקרה?
זאב אלקין: הרי תמיד מחקיקה כזאת מי סובל?
זאב אלקין: זה רק נראה שזה עוזר לעניים ועוזר לאוכלוסייה, כי בסוף לכל דבר יש עלות.
זאב אלקין: מה עושה הממשלה, כשמעבירים לה חוקים כאלה?
זאב אלקין: אחד משניים, או שהיא מבטלת בחוק ההסדרים שנה לאחר מכן, ואז כולנו רואים כאן את המחזה המביש, שהכנסת מחוקקת ואחר כך מבטלת; או אפשרות שנייה, מה היא עושה?
זאב אלקין: הממשלה עושה flat, ואז במי זה פוגע?
זאב אלקין: זה פוגע בחלשים.
זאב אלקין: לכן הכסף לא צומח על העצים.
רחל אדטו: שני מיליארד שקל.
זאב אלקין: ובמצב כזה אני חושב שההצעה להגדיל את הרוב בצורה מאוד מידתית דווקא בתקופה הכלכלית הזאת, היא מעשה מאוד נכון, הרבה פחות דרמטי מאשר ההחלטה המקורית אז ללכת על חקיקה של כל הסעיף הזה, ובתקופה הכלכלית שאנחנו נמצאים בה, כל מי שרוצה להיות אחראי, אני חושב שחייב לתמוך בה, לא משנה איפה הוא היום, בקואליציה או באופוזיציה, כי היום הוא באופוזיציה ומחר הוא יכול להיות בממשלה ושוב הוא יתחיל להגיד שאי אפשר לתת לכנסת להעביר חוקים בצורה כזאת פופוליסטית.
רחל אדטו: אין לי ויכוח בכלל על הנושא, שאין צורך לרסן הצעות חוק תקציביות, כלומר: מבחינתי הצעת חוק תקציבית זה באמת הרבה פעמים דבר פופוליסטי.
רחל אדטו: אני לא מתווכחת על עצם הרעיון להגביל הצעת חוק, כדי שיהיה ברור מאיפה מקור המימון שלה.
רחל אדטו: אני כן מתנגדת לעצם העלאת הנושא הזה, כי זאת פגיעה בחוק יסוד.
רחל אדטו: מה זה חוק יסוד?
רחל אדטו: חוק יסוד זה דבר שמלמדים ילדים בשיעורי אזרחות בבית ספר.
רחל אדטו: חוקי יסוד שזה דבר שילדים נבחנים עליו בבחינות בגרות באזרחות.
רחל אדטו: חוקי יסוד זה דבר שלומדים במשפטים ונבחנים עליו בבחינות לשכת עורכי הדין.
רחל אדטו: כלומר, חוקי יסוד זה דבר מהותי, בשר מבשרה של החקיקה של מדינת ישראל, אולי כשתהיה לנו חוקה, נושא חוקי היסוד ישתלב בתוכה, ולא נגיע לדיונים האלה.
רחל אדטו: ולכן, מה שאנחנו רואים עכשיו בשם העיקרון "הגנה על הכלכלה של מדינת ישראל" הוא לא נכון.
רחל אדטו: הוא הרבה יותר חמור מעצם הפגיעה במשילות של מדינת ישראל מאשר הפגיעה בכלכלה או השמירה או ההגנה על כלכלת מדינת ישראל.
רחל אדטו: הרי ברור לכולנו, וזה נאמר גם על ידי קודמיי, שלהשיג את הרוב של 50 ולהשיג את הרוב של 55 כאשר הקואליציה מתגייסת כולה להפיל הצעת חוק כזאת או אחרת, קל מאוד לעשות את זה.
רחל אדטו: לא החמישה קולות האלה או החמישה מנדטים האלה זה מה שמשנה.
רחל אדטו: מה שמשנה זה הרצף, ואני כאן עכשיו שמונה חודשים – רצף הפעמים שנתבקשנו לשבת כאן, בחדר הזה או בחדרים אחרים, ולדון פעם אחר פעם בניסיונות חוזרים ונשנים לשנות את חוקי היסוד של מדינת ישראל ולהתאימם למצב הקואליציוני הנוכחי, על זה אני מלינה, ועל זה אנחנו מלינים.
רחל אדטו: ברור לכולנו, שזה ניסיון נוסף – וזה נאמר, ואני לא אחזור על זה – של הממשלה הנוכחית לדחוק את רגליה של הכנסת, להקל עליה את העבודה באיסוף חברי הקואליציה להצבעות האלה והאחרות, ברור לכולם שזאת הדרך.
רחל אדטו: ולכן מבחינתי האישית, כל דבר שפוגע, והפגיעה כאן היא לא מידתית - היא לא מידתית בגלל חמישה אנשים - היא לא מידתית כי יש פה פגיעה פעם נוספת בחוק יסוד, ולא משנה מה הייתה ההיסטוריה של החוק, אם בעבר זה היה 51, 55 או 60.
רחל אדטו: ברגע שנקבע חמישה מיליון שווה 50 חברי כנסת, זה חוק היסוד.
רחל אדטו: אולי צריך לעדכן את הסכום לפי רוח הזמנים.
קריאה: הוא צמוד.
רחל אדטו: הוא צמוד – או.
רחל אדטו: קיי, אז גמרנו.
רחל אדטו: ברגע שהוא צמוד, זה פותר לי את העניין של הסכום עצמו, אבל זה לא משנה לצורך העניין מה ההיסטוריה, מה היה הרקע ואיך זה נקבע.
רחל אדטו: ברגע שנקבע 50, זה חוק היסוד מבחינתי, זה מה שכתוב בספר החוקים של מדינת ישראל וזה החוק, ואין צורך לשנות ואסור לשנות את זה בתכיפות, כי חוקי היסוד הופכים להיות דבר שאין לו שום משמעות ושום מהות, והם לא אבן יסוד בחוקים של מדינת ישראל.
רחל אדטו: תוך כדי הדיבורים, נזכרתי בהגדה של פסח:
רחל אדטו: ככל שיענו אותו, כן ירבה וכן יפרוץ.
רחל אדטו: אנחנו יושבים כאן.
רחל אדטו: ככל שמענים אותנו, זה רק נותן לנו את המוטביציה להרבות ולפרוץ ולהתנגד לדברים האלה, כי אתה מקבל עוד מכה מכאן ועוד מכה מכאן, נשנה את זה כדי להתאים את זה לעצמנו, נשנה את הדבר הזה כדי להתאים, אבל יש גבול, יש נקודה מסוימת שאי-אפשר לעבור עליה הלאה ולהגיד: או קיי, נרים את הראש ונעבור לגל הבא, כי הגל הבא מגיע הרבה יותר מהר ממה שחשבנו שהוא יגיע.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שמה שעומד מאחורי ההצעה הזאת, מעבר להחלשת הכנסת וכל מה שאמרו חברות הכנסת דליה איציק ורחל אדטו, זה פשוט שזה לא מטריד את השרים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם יש 50 איש, סביר להניח שהם יצטרכו להגיע למליאה כדי למנוע העברת חוק זה או אחר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם רוצים שקט.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ברגע שהם יודעים שזה 55, הם לא צריכים להגיע בכלל לכנסת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לכן אני מציעה שיתפטרו לא מתפקידיהם המיניסטריאליים, אלא מהכנסת; יישבו בצורה מקצועית במשרדים שלהם, יעשו את עבודתם, ולנו, לנבחרי הציבור, שנמצאים בכנסת, יתנו לעשות עבודה, כי יש פה המון המון עבודה.