GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שירה תם: היזם טוען שהם קיבלו פיצוי, שחלק מאלה שטוענים פה שהם לא קיבלו, הוא אומר לנו ומציג לנו רישומים שהם קיבלו פיצויים במיליונים.
<שירה תם: יכול להיות שהוא משקר, אבל אני, כדי להגיד את זה - - -
דב חנין: אבל למה זה מפריע לקידום החוק?
דב חנין: אם למישהו לא מגיע, הוא לא יקבל.
<שירה תם: החוק כרגע מכניס גם כאלה שקיבלו במיליונים - - -
דב חנין: אנחנו עוד לא בקריאה שנייה ושלישית, גברתי.
דב חנין: רק קריאה ראשונה.
דוד אמסלם: קודם כל, אתם תמפו.
דוד אמסלם: נניח שאין לנו יזם ואתם רוצים לדעת באיזו אוכלוסיה מדובר, מה גודל הסיפור שם.
דוד אמסלם: אחרי זה נוודא מי קיבל, מי לא קיבל.
דוד אמסלם: הרי אני מניח שהוא לא נתן לו מזוודה עם מזומנים.
דוד אמסלם: נניח שאני קיבלתי ואני טוען שלא קיבלתי, אז בא היזם, וזו כבר שאלה של עובדות, ומראה, העברתי לו לחשבון, הנה, כך וכך, או שהוא התחייב לתת לו דירה והוא עוד לא נתן לו, זה משהו בפועל שהוא צריך לתת.
דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע מי קיבל או לא קיבל בפועל.
דוד אמסלם: זו שאלה עובדתית אחרת שקל מאוד לברר אותה.
דוד אמסלם: שימי אותה בצד.
דוד אמסלם: אנחנו כמדינה – קודם כל אתם צריכים להבין את גודל האירוע.
דוד אמסלם: יש הבדל אם מדובר בשני אנשים שלא קיבלו ובין אם 200 איש.
דוד אמסלם: זה משנה את כל התפיסה, זה משנה את כל הכיוון.
<איגי פז: לכן אנחנו רצינו שיתוף פעולה.
דוד אמסלם: התושבים, בגדול, הם לא מאמינים לאף אחד.
דוד אמסלם: תבין גם מה קרה להם.
דוד אמסלם: הם עברו טראומה.
דוד אמסלם: הם יום אחד קמו בבוקר ומצאו שהבית שלהם הוא לא שלהם, והאדמה שלהם נמכרה למישהו פרטי והם הפכו להיות האויבים, והם הולכים לבתי-משפט, והשופט שואל אותו, יש לך אישור או אין לך אישור, ואם אין לך אישור אז תלך.
דוד אמסלם: אז למה שהם יאמינו?
דוד אמסלם: נראה לך שאם אני בצד השני, אני מאמין למישהו?
דוד אמסלם: אז הם מפחדים.
דוד אמסלם: הוא אומר לך בפירוש, הוא מספר לך את האמת, הוא אומר לך, בינתיים אני שורד, כי אין לו את השם שלי להביא אותי לבית-משפט, אם הוא מביא אותי, גם עליי יש צו, ואז אני מתחיל באירוע, הוצאות לפועל, מעצרים.
דוד אמסלם: ככה כל עוד הוא לא יודע את השם שלי, לפחות אני שורד עוד כמה ימים בדירה הזאת.
דוד אמסלם: הם מספרים לך למה.
דוד אמסלם: מה, אתה לא מתחבר לזה?
דוד אמסלם: אני מבין מה הם אומרים לי.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת, היות ויש להם את החשש שלהם, אז למה אתם כמדינה לא ממפים אתם – באו אליי הביתה מדדו לי אפילו את הבית בפנים לארנונה, עם מטרים, נכנסו גם לחדר השינה שלי ומדדו.
דוד אמסלם: הרי אם אני כמדינה רוצה, אני מקבל את האינפורמציה.
דוד אמסלם: זה הדבר הכי פשוט שיש פה.
דוד אמסלם: אחרי זה מתווכח איתם, מי גר, לא גר, איזה גיל.
דוד אמסלם: בוא נתחיל למפות את הבסיס.
דוד אמסלם: אתה אומר לי, יש יזם, הוא יודע.
דוד אמסלם: התשובה שלך מרגיזה אותי, כי זה לב הבעיה פה, שיש יזם שהוא יודע והתפקיד שלו ופונקציית המטרה זה לא לתת להם כלום, מפני שאם אני הייתי יזם זה מה שהייתי מגדיר.
דוד אמסלם: אחרי זה רוצה לתרום לבית-הכנסת – תורם.
דוד אמסלם: שולי, בבקשה.
שולי מועלם-רפאלי: במהלך כל התקופה אנחנו מנסים להגיע לאיזושהי התקדמות, והתחושה היא שיש מידה לא מבוטלת של ניעור חוצנם של המשרדים האחראים.
שולי מועלם-רפאלי: זה מצער אותי להיפגש שוב בטענה שהתושבים לא מוסרים את הרשימות, שעל פניו היא לגמרי טענה נכונה, הם באמת לא מוסרים את הרשימות.
שולי מועלם-רפאלי: אז אפשר להמשיך להישאר במקום הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אני חשבתי שאנחנו מתקדמים משם.
שולי מועלם-רפאלי: תניחו לתושבים, בסדר?
שולי מועלם-רפאלי: הצעת החוק שלי היא לא מול התושבים, היא מול המשרדים.
שולי מועלם-רפאלי: הצעת החוק שלי וכל הישיבות שלי הן לא עם התושבים.
שולי מועלם-רפאלי: אני יכולה לחשוב את מה שאני חושבת על הבחירה שלהם שלא למסור את הרשימות, אבל לא מולם אני מתנהלת.
שולי מועלם-רפאלי: לא מולם אני מתנהלת, לא מולם הציפייה שלי.
שולי מועלם-רפאלי: הבחירה של המשרדים, בצער גדול אני אגיד את זה, להצטמצם אל הפריזמה הצרה הזו של הרשימה, כן תהיה או לא תהיה, היא בחירה שבעיניי ממשיכה את העוול.
שולי מועלם-רפאלי: היא ממשיכה את העוול והיא אומרת, אנחנו ממשיכים לחשוב שמי שחוטא בסיפור הזה הוא התושבים.
שולי מועלם-רפאלי: ולא.
שולי מועלם-רפאלי: אני חשבתי שהמדינה כבר הבינה שמיש שחוטא זה אנחנו ודרכנו היזם שרוקד כל הדרך אל הבנק.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא אגיד פה את המספרים שקיבלתי במשרדים כי אני חושבת שזה לא רלוונטי.
<קריאה: - - - גופות.
שולי מועלם-רפאלי: אדוני לא ידברר אותי בבקשה.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא דיברתי על גופות.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא מתכוונת לדבר על גופות, ובטח אין לי טענה למשרדים שהם מדברים על גופות.
שולי מועלם-רפאלי: אני מדברת על כסף.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא אנקוב פה במספר שנאמר לי מטעם משרד האוצר שלדעתם זה המספר שמרוויחים היזמים בבנייה הפרועה שהם זכו לקבל עוד ועוד ועוד אחוזי בנייה.
שולי מועלם-רפאלי: אני חשבתי שאנחנו מבינים לאן אנחנו הולכים.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו הולכים לשני דברים, ועל זה היתה הסכמה: שיש למדינה אחריות לנהל את זה, והדבר האחרון שאני מבקשת לעשות הוא להחזיר את הגלגל שוב לאזרחים.
שולי מועלם-רפאלי: ולמדינה יש אחריות לנהל את זה מול היזמים ומול עיריית תל-אביב, ופעם אחת צריך להגיד את זה, שבשום דיון אנשי העירייה לא טורחים אפילו לבוא לפה, ואף אחד לא מפעיל מולם סנקציות.
שולי מועלם-רפאלי: מי יפעיל מולם סנקציות?
שולי מועלם-רפאלי: אני נותנת להם אחוזי בנייה?
שולי מועלם-רפאלי: אני מאשרת לעיריית תל-אביב להיות חלק מהחגיגה הבלתי-נסבלת הזאת?
שולי מועלם-רפאלי: זו הסכמה אחת שהיתה, שהמדינה אחראית לנהל את האירוע המטורף הזה, וההסכמה השנייה שהיתה שמי שישלם את הכסף שעליו יוחלט יהיו היזמים, לא המדינה.
שולי מועלם-רפאלי: אני עומדת מאחורי האמירה הזאת שלי.
שולי מועלם-רפאלי: התחייבתי בפניה לשר האוצר ולשרת המשפטים.
שולי מועלם-רפאלי: אין לי שום כוונה שהמדינה תשלם והיזמים ימשיכו לרקוד, ועכשיו תהיה דרך כפולה אל הבנק.
שולי מועלם-רפאלי: אני שמעתי את היזמים אומרים, גם פה בדיונים, שלעניות דעתם והבנתם, הם פיצו כבר את כולם.
שולי מועלם-רפאלי: אז עכשיו יש לנו שתי אופציות, או להגיד סבבה, אם היזמים אומרים לנו, זה כנראה ירד עם משה רבנו מהר סיני, או להגיד, למרות מה שהיזמים אומרים לנו, יש לנו אחריות כי אנחנו מבינים שכנראה הדברים הם לא סגורים.
שולי מועלם-רפאלי: אני לרגע אחד לא אגיד שהיזמים לא פיצו.
שולי מועלם-רפאלי: אני לרגע אחד לא אעמוד מאחורי האמירה שלהם, שהם פיצו לאורך כל השנים וכולי.
שולי מועלם-רפאלי: אני כן אגיד, וזאת הציפייה שלי, ועל זה הלכנו למה שהלכנו מול השרים בשבועיים האחרונים, ועל זה ביקשנו דיון וקיבלנו מיושב-ראש הוועדה – אחריות המדינה היא לנהל את האירוע הזה, אחריות היזמים היא לשלם.
שולי מועלם-רפאלי: היזמים, כפי שאמר חברי קודם, ינסו לשלם כמה שפחות.
שולי מועלם-רפאלי: אז מה?
שולי מועלם-רפאלי: אבל יש אמת שאליה אנחנו צריכים להיצמד.
שולי מועלם-רפאלי: בואו ניצמד רק לאמת, אחר-כך נתווכח מי זכאי, אחר-כך נתווכח למה הוא זכאי, אחר-כך נתווכח מה היה בין 1961 להגענו עד הלום.
שולי מועלם-רפאלי: אבל בטח ובטח לא באנו לפה בשביל להגיד עוד פעם, התושבים לא מסרו רשימה ולכן אנחנו תקועים באותו מקום.
אילן גילאון: אני רוצה לתמצת את כל מה ששולי אמרה במשפט: אנחנו כאן כי שר האוצר התחייב בשם משרדו לאשר בקריאה ראשנה את החוק שלך, שלו, שלי, שלה - - -
דוד אמסלם: למי התחייב?
אילן גילאון: שר האוצר הוקלט.
אילן גילאון: הוא תומך.
אילן גילאון: כדי שתהיה לזה משמעות אמיתית, זה אומר שיש לך אפילו לא 48 שעות.
אילן גילאון: יש לך 30 שעות לגמור את העבודה הזאת.
אילן גילאון: אלא אם כן הוא סיבן את האנשים כאן בעיניים והוא פשוט צחק על כולם ועל כולנו.
דוד אמסלם: מהי עמדת משרד האוצר?
<קריאות: הוא בחוץ.
<קריאות: הוא עושה בעניין טלפון.
<ציונה יהוד: שמי יהוד ציונה, ילידת 1950, אני גרה שם 67 שנים.
<ציונה יהוד: ההורים גרו קודם ונפטרו.
<ציונה יהוד: היום אנחנו בהליכים משפטיים, מבזים אותנו, חוקרים אותנו כאילו אנחנו עבריינים.
<ציונה יהוד: בושה וחרפה למדינה.
<ציונה יהוד: מתעללים בנו, פשוט מתעללים, ומשקרים גם.
<ציונה יהוד: תורידו מאתנו, אם אתם יכולים, את ההליכים המשפטיים האלה.
<ציונה יהוד: בושה וחרפה.
<ציונה יהוד: אחרי 67 שנים שאנחנו במעמד כזה, זה בושה וחרפה.
<ציונה יהוד: בעמונה רצים לעזור להם.
<ציונה יהוד: אנחנו כלום.
<ציונה יהוד: בעמונה המדינה רצה ועוזרת, לנו לא עוזרים.
<ציונה יהוד: אנחנו בהעלמת מסמכים גם, מעלימים מסמכים גם, לכאורה.
<ציונה יהוד: וגם לא מאמינים לי – יש לי איזשהו מסמך משנות ה-50, ועורכי-הדין של תשובה אומרם שהוא לא תקני.
<ציונה יהוד: אני ברת רשות שאינה ניתנת לביטול, הם אומרים לי: לא תקני.
<ציונה יהוד: טוב שהם לא אמרו לי: מזויף.
<ציונה יהוד: את זה הם לא אמרו.
<רונית אלדובי: מבחינתם את תצאי עם יס"ם מהבית.
<ציונה יהוד: מבחינתם הכול לא בסדר.
<רונית אלדובי: את עוד תצאי עם יס"ם.
דב חנין: אני רוצה להציע הצעה מעשית.
דב חנין: ההצעה שלי היא כזו – הוועדה תעבור עכשיו על הנוסח, לפי האמירה שלנו, ההצהרה שלנו, של חברת הכנסת מועלם, שלי, של חבר הכנסת גילאון, שישנה הסכמה של המדינה.
אילן גילאון: לו יש חוק.
אילן גילאון: לדודי יש חוק.
דב חנין: כן, כן, את כל החוקים ביחד אנחנו נקדם על בסיס ההסכמה שלנו שאנחנו מצהירים עליה שהיא קיימת.
דב חנין: אם, וככל ששרת המשפטים או שר האוצר שהם שני הכתובות שאיתם עשינו את ההידברות הזאת, מי מהם יחשוב שאנחנו לא עמדנו באמת המידה של האמת והסיכום אתנו הוא לא סיכום, יש להם זמן עד מחר להגיד למליאת הכנסת, זה לא מקובל עלינו ואנחנו לא מסכימים להעביר את זה.
<גיא מזור: שמי גיא מזור, אני תושב השכונה.
<גיא מזור: אני רוצה להצטרף למה שאמרה חברת הכנסת שולי לגבי המינהל ולגבי הרשות ולגבי העירייה גם.
<גיא מזור: המינהל בלא מעט כתבי הגנה ובקשות ותשובות שהוגשו על-ידו אמר, אנחנו העברנו את האחריות ליזמים, והיזמים עדיין אחראים עד היום.
<גיא מזור: הוא אומר את זה בפה מלא.
<גיא מזור: ודרך אגב, עדיין קיימת משכנתא לטובת עניינים מסוימים, כשהמינהל עדיין ממשיך לאשר את אדמות גבעת עמל הלאה והלאה, למרות שהוא עדיין טוען כאילו שאין לו יד ורגל בנושא.
<גיא מזור: הוא מכר את האדמות, אבל כשרוצים להעביר את האדמה ליזם אחר או לחברה אחרת, עדיין המינהל נדרש לאשר.
דוד אמסלם: גיא, אני מכיר את כל הנושאים, את כל הוורסיות.
דוד אמסלם: אני רוצה להיות יותר יעיל בזמנים.
דוד אמסלם: זה חשוב לי כרגע שהם ייכנסו כדי לשמוע מה עמדת האוצר.
דוד אמסלם: מה עמדת שר האוצר בעניין?
דוד אמסלם: אני אדגיש את זה ככה, בוועדת שרים היתה התניה – הסכמת משרד האוצר ומשרד המשפטים.
דוד אמסלם: אז אל"ף, מה עמדת משרד המשפטים ומה עמדת משרד האוצר?
דוד אמסלם: אנחנו רוצים לדעת כדי להתקדם.
<איגי פז: עמדת משרד המשפטים היא שמעגל הזכאים צריך להיות - - -
דוד אמסלם: שאלתי לגבי החוק.
<איגי פז: אני אומר, זה לגבי החוק.
<איגי פז: אם רוצים לחוקק, מעגל הזכאים צריך להיות כזה שתואם את ההסכם של 1961.
<איגי פז: זאת אומרת, מי שהגיע - - -
דוד אמסלם: אני שואל אם כרגע מתנגדים להצעת החוק הזו כפי שהיא.
<איגי פז: לנוסח כפי שהוא כיום, הוא לא מקובל עלינו.
<איגי פז: כפי שהוא כרגע מונח, הוא לא מקובל עלינו.
דוד אמסלם: מה עמדת משרד האוצר?
דוד אמסלם: הייתי מציע לכם להתייעץ לפני שאתם באים לפה.
<קריאה: 1961, היינו כבר בסרט הזה.
דוד אמסלם: חבר'ה, לא צריך, באמת, אתם תרדו עליהם.
דוד אמסלם: בסוף הם פקידים.
דוד אמסלם: הם לא הכתובת.
<יוסי כהן: אני רוצה להשלים עוד דבר אחד, בבקשה, אם יורשה לי.
<יוסי כהן: אני יודע ששמעת את זה ואתם יודעים את הדברים האלה.
דוד אמסלם: לוחץ לך בבטן?
<יוסי כהן: לגמרי.
<יוסי כהן: אני חייב להגיד.
<יוסי כהן: אני אשתדל לקצר.
<יוסי כהן: אמרתי לגבי האחריות של המינהל, ואני רוצה עכשיו לדבר על האחריות של עיריית תל-אביב.
<יוסי כהן: עיריית תל-אביב במספיק מסמכים נתנה לתושבים להיות שם.
<יוסי כהן: מעבר לזה, עורכי-דין, יועצים של עיריית תל-אביב ציינו במספר ועדות כנסת תוכנית שהיא עתירת ממון, אלה המילים, תוכנית עתירת ממון שתהווה מינוף לטובת פינוי ופיצוי התושבים.
<יוסי כהן: וכרגע, כפיש אמרת, העירייה אפילו לא טורחת להגיע.
<יוסי כהן: לכן יש פה שני גופים שיש להם אחריות מלאה.
דוד אמסלם: תזכור שאני עושה את הלופים האלה עם עוד כמה שכונות בארץ ובתל-אביב גם.
<לילי חליף: אני לילי חליף, עם נועם חליף בעלי.
<לילי חליף: אנחנו שלוש שנים נזרקנו לרחוב מטעם יצחק תשובה.
<לילי חליף: הם לא באים אתנו להידברות, כאילו אנחנו אוויר, אנחנו לא קיימים, חיפפו אותנו, עיקלו לנו – כל שקל שבעלי מכניס לבנק, אין, אי אפשר.
<לילי חליף: אני בחובות, אני לא יכולה לחיות.
<לילי חליף: אני לא ישנה בלילות.
<לילי חליף: יש לי ילד קטן.
<קריאה: למה עיקלו אותך?
<לילי חליף: כי הוא אומר שאנחנו חייבים דמי שימוש על הקרקע.
<לילי חליף: ואתה יודע, הם ממש צוחקים עלינו.
דוד אמסלם: דמי שימוש של כמה שנים?
<לילי חליף: 150,000 שקל.
דוד אמסלם: על כמה שנים?
<נועם חליף: מקום המדינה, מאז שבאנו.
דוד אמסלם: באמצעות זה שהם מחייבים אתכם, אז לפחות הם מודים שאתם שם 50 שנה.
<קריאה: לא, אבל הוא מחייב רק שבע שנים אחורה.
דוד אמסלם: שאלתי כמה שנים אחורה הם חייבו אתכם בדמי שימוש?
<נועם חליף: מאז שבאנו.
<קריאות: הוא יכול רק שבע שנים.
<לילי חליף: מאז שהוא נכנס וקיבל את האדמה.
<קריאה: נועם חליף נולד בשכונה.
דוד אמסלם: דרך אגב, מי תובע אתכם על דמי השימוש, המדינה או תשובה?
<קריאה: תשובה.
<קריאה: תשובה תובע כל משפחה ב-2.5 מיליון שקל.
<לילי חליף: אין לנו למי לפנות.
<נועם חליף: עיקלו לי את חשבון הבנק.
<נועם חליף: אני לא יכול לעבוד.
<יוסי כהן: - - - אלא שנשלם ב-2.5 מיליון ונביא לו את האדמה נקייה.
<לילי חליף: למה אני לא יכולה לחיות את החיים כמו שצריך?
<לילי חליף: למה?
<לילי חליף: למה אני לא ישנה בלילות?
<לילי חליף: דודי אמסלם, אני הרבה פעמים כתבתי לך.
<קריאה: אפשר להגיד משהו בקשר לכחלון?
<קריאה: הייתי לפני שבועיים בקרית אונו וקמתי, הוא ראה אותי, הוא אמר לי, אני זוכר אותך, היית בלשכה שלי, ואני תומך בחוק.
<קריאה: ויש לי את זה מתועד.
<שירה תם: הנוסח כפיש הוא כיום לא תועם אתנו, הוא בעצם גם לא תואם את הסיכום עם חברי הכנסת, שהחבות תוטל על היזם.
<שירה תם: הנוסח כיום לא מבטא את זה.
דב חנין: אנחנו רוצים להוסיף את החבות על היזם.
<שירה תם: אז אני רק אומרת שהנוסח היום לא - - -
דוד אמסלם: קודם כל, אני מתנגד.
דוד אמסלם: בשום פנים ואופן לא.
דוד אמסלם: החבות היא של המדינה, של כל האירוע.
דוד אמסלם: מאיפה היא מביאה את הכסף, זה לא מעניין, שתיתן זכויות ליזם - - -
<שירה תם: אין התנגדות עקרונית לקדם את כל הנושא הזה, אך בנוסח כיום צריך להכניס דברים אחרים לגמרי, כפי שנאמר פה בדיון.
אילן גילאון: מותר לי לשאול אותה שאלה, אדוני, כדי שלא תוציא אותי החוצה?
אילן גילאון: אין לי שום טענה אליכם, אבל מה המשמעות שהשר שלכם אומר שהוא לא מתנגד לחוק - - -
דוד אמסלם: זו לא שאלה אליהם.
אילן גילאון: אני שואל אותם כי הם פקידי האוצר.
דוד אמסלם: אל תשאל אותם שאלה לא הוגנת.
אילן גילאון: שאלתי את יועץ השר לאחר העניין הזה, מה המשמעות של הדברים שהשר אמר בהקלטה שאת מדברת עליה.
אילן גילאון: הוא אמר שהם מסירים את התנגדותם.
אילן גילאון: כלומר, שהשבוע החוק הזה מגיע לוועדה.
אילן גילאון: תמוה בעיניי איך לא אמרו לך את זה שהחוק מגיע לכאן כדי שעד מחר בלילה החוק יעבור לקריאה ראשונה, כדי שבאמצעות בדבר הזה אפשר יהיה לעשות עיכוב הליכים בבית-משפט.
דוד אמסלם: אילן, אני אספר לך סוד קטן.
דוד אמסלם: קיום הדיון היתה יוזמה שלי, על דעת עצמי, בלי שאף אחד דיבר איתי, לפני שלושה ימים.
דוד אמסלם: דרך אגב, הם מסתמסים איתי, ואני רואה, אז אני מבין, קרה משהו.
דוד אמסלם: קיבלתי בערך 50 אס.
דוד אמסלם: אם.
דוד אמסלם: אסים.
דוד אמסלם: כולל בשבת, אז הבנתי שקרה משהו בשבוע-שבועיים האחרונים.
דוד אמסלם: כתוצאה מזה אני יזמתי על דעת עצמי, בלי להתייעץ עם אף אחד, בלי שאף אחד דיבר איתי, את הדיון הזה.
אילן גילאון: הדיון על דעת עצמך, עכשיו תעביר את החוק כדי שהוא יהיה מוכן.
דוד אמסלם: רבותי, אני רוצה להציע את המתכונת הבאה.
דוד אמסלם: באופן בסיסי אני לא יכול לקדם חקו כרגע שהוא בעצם נוגד את החלטת השרים לענייני חקיקה, שזה הסכמות של משרד האוצר ומשרד המשפטים.
דוד אמסלם: אבל אני דיברתי איתם מאחורי הקלעים, הרי דיברתי איתם גם אתמול וגם היום, ואני מציע ללכת למתכונת הבאה, וזה יהיה מבחינתי ההצעה האחרונה, אחרת, אני אגיד לכם מה נעשה.
דוד אמסלם: אנחנו נכנסים לפגרה, ודרך אגב, באופן טכני, גם אם היינו מצביעים על החוק, לא היינו מצליחים להעביר אותו בכנסת.
<קריאות: אז הוא לא יעבור?
<קריאות: אתה אומר שהוא לא יעבור?
<רחל לוי: בשבוע הבא אני ברחוב.
<רחל לוי: די עם השקר.
<רונית אלדובי: די כבר.
<רונית אלדובי: אי אפשר יותר.
<רונית אלדובי: אי אפשר.
<רונית אלדובי: איזה אנשים ציניים - - -
דוד אמסלם: תצאי החוצה.
<רונית אלדובי: נמאס.
<רונית אלדובי: תוציא אותי החוצה, בבקשה.
<רונית אלדובי: תהרגו אותנו וזהו.
<רונית אלדובי: די כבר, אי אפשר יותר.
<רונית אלדובי: סליחה, שר האוצר ושרת המשפטים פשוט משפילים אותנו ומזניחים אותנו, וגם אתה.
<רונית אלדובי: תודה.
<רחל לוי: אני בעוד חודש ברחוב, ברחוב.
<רחל לוי: אני בת 75, בעלי בן 80.
<רחל לוי: מי יעזור לנו?
<יוסי כהן: רוצחים את האנשים.
<יוסי כהן: רוצחים משפחות.
<יוסי כהן: ההורים שלנו הלכו לעזאזל כבר, הלכו בקבר, אני עוד מעט בקבר.
<יוסי כהן: מה יהיה?
<יוסי כהן: אם אנחנו בקבר, למה החוק?
דוד אמסלם: מר כהן, אני מבקש ממך, תירגע.
<רחל לוי: איך אפשר להירגע?
<רחל לוי: אנחנו ברחוב, ברחוב, ברחוב.
<רחל לוי: איפה אני אהיה בעוד חודש?
<רחל לוי: איפה?
<רחל לוי: אני אבוא אליך?
<רחל לוי: תגיד לי איפה אני אהיה.
<רחל לוי: בעלי בן 80.
<רחל לוי: רחל לוי.
<רחל לוי: אתה זוכר אותי.
דוד אמסלם: רחל, אני מנסה לסייע.
דוד אמסלם: זה שאת אומרת לי, לאן אני אבוא?
דוד אמסלם: אני אבוא אליך – אל"ף, את מוזמנת, אבל השאלה שלך היא לא הוגנת בכלל.
<רחל לוי: - - -
דוד אמסלם: אני לא יצרתי את הבעיה.
דוד אמסלם: אני גם לא יכול לפתור אותה.
דוד אמסלם: אני כרגע מנסה שהמערכות יפתרו אותה.
<קריאה: את לא בוכה יותר.
דוד אמסלם: אז בואו תירגעו, תירגעו.
<מלכה אלפסי: בוכים על החיים שלנו.
<רחל לוי: היא אומרת מיליונים.
<רחל לוי: תביני, איזה מיליונים, אני מ-1947, לפני קום המדינה.
<מלכה אלפסי: היא לא רוצה כסף, אלא דירה.
<מלכה אלפסי: תנו לה קורת גג.
<רחל לוי: אני רוצה בית, בית, לגור בו, למות שם.
<מלכה אלפסי: אימא שלי בת 80 צריכה להיחקר.
<מלכה אלפסי: איזה מזל שאני אפוטרופוס עליה, שהיא לא עוברת את ההשפלה שקיקה עוברת.
<מלכה אלפסי: קיקה עוברת השפלה.
<מלכה אלפסי: מזל שאני אפוטרופוס על אימא שלי, שאימא שלי לא עוברת את זה.
<מלכה אלפסי: אימא שלי לא יודעת, זה פשוט מזל, בזה זכיתי.
<מלכה אלפסי: זה כואב, דודי.
<מלכה אלפסי: אתה לא מבין, דודי.
דוד אמסלם: מלכה, אם אני והחברים לא מחוברים לעניין, אז אין דיון.
<מלכה אלפסי: לא, אתם על הכיפאק.
<מלכה אלפסי: תסלחו לנו, תסלחו לנו.
<רפאל כהן: לא, הם ממש לא על הכיפאק.
<רפאל כהן: הם לא על הכיפאק.
<רפאל כהן: סליחה, אדוני, אתה הבטחת - - -
<רפאל כהן: אתה הבטחת בדיונים פה - - -
דוד אמסלם: מתי שמעת אותי מבטיח משהו?
<רפאל כהן: הכול פה, בדיונים בוועדת הפנים.
דוד אמסלם: מה אמרתי?
דוד אמסלם: בוא נשמע מה אמרתי.
<רפאל כהן: אתה אמרת, אני אתן זמן לפקידים של האוצר ולמינהל לנסות לפתור את הבעיה.
דוד אמסלם: אז מה הבטחתי?
דוד אמסלם: תסביר לי מה הבטחתי.
<רפאל כהן: הבטחת שתעביר את זה על הראש שלהם.
<רפאל כהן: אתה אמרת, הפקידים לא אלה שקובעים.
<רפאל כהן: יש פה נבחרי ציבור שהם אלה שמחליטים.
<רפאל כהן: הפקידים מבצעים.
<רפאל כהן: אז יושבת לך פה חבורה של אנשים שאני לא יודע מה הם עשו עד עכשיו.
<קריאה: אותו מצב.
<רפאל כהן: היו להם כל-כך הרבה חודשים לעבוד על זה, והם לא עשו שום דבר.
<קריאה: מאות טלפונים למשרדים שלהם.
דוד אמסלם: טוב, רבותי, אתם רוצים, אני יכול לצאת, תצעקו, אני אחזור בשלוש דקות האחרונות ואני אסכם, בגלל שאתן צריכים להתפרק?
<קריאה: לא, דודי.
דוד אמסלם: רבותי, אני לא הבטחתי דבר כזה מעולם בגלל שאם אני יכול להעביר את החוק הזה, לא הייתי דן עם אף אחד ומעביר אותו.
דוד אמסלם: הנה, יש לי שלושה חברים, מעביר והולך.
<קריאה: אז תעביר.
דוד אמסלם: אז אתם לא מבינים איך עובדת הכנסת, ואני מעולם לא מבטיח דבר שהוא לא מעשי, ולא הבטחתי דבר כזה.
דוד אמסלם: אבל זה לא חשוב גם.
דוד אמסלם: אני גם לא בקטע של להתנצל בפניכם אם הבטחתי או לא הבטחתי.
אילן גילאון: אני מנסה להתקשר עם איילת שקד.
אילן גילאון: בוא נראה.
דוד אמסלם: דרך אגב, אמרתי, גם אם היינו מקדמים את העניין עכשיו, אל"ף, לא היינו מצליחים להעביר את החקיקה באופן מעשי, אני מספר לכם, לא משנה מה הם אומרים, אני יועד מה קורה בנוסחים על חוקים שכבר העברנו אותם.
דב חנין: עכשיו מעבירים את חוק יסוד: ירושלים.
דב חנין: תאמין לי, הוא יגיע למליאה כמו גדול, למרות שזה חוק סופר מסובך.
דב חנין: עוד אין נוסח של החוק, יעבירו אותו בקריאה שנייה מחר.
דוד אמסלם: דב, אני לא עושה פוליטיקה.
אילן גילאון: אבל הוא צודק.
אילן גילאון: זה לא פוליטיקה.
דב חנין: אני גם לא עושה פוליטיקה.
דב חנין: אנחנו שנינו נראה את זה במליאה.
אילן גילאון: מה מונע ממך להעביר עכשיו את החוק הזה, את החוק שלך?
דוד אמסלם: אני מודיע לכם שבאופן טכני החוק הזה לא היה עובר בכנסת היום בגלל שאין אפילו מי שינסח אותו.
דוד אמסלם: אבל עזבי את זה.
דוד אמסלם: בוודאי שאם היינו עוצרים את כל החוקים בכנסת ומביאים את זה, אז זה נכון.
דוד אמסלם: אבל זה לא מה שיקרה בכנסת.
דוד אמסלם: ואני אגיד יותר מזה, אם הממשלה מתנגדת לחוק הזה, גם אם אנחנו נעמוד על הראש החוק הזה לא יעבור.
דוד אמסלם: הנה, אני רואה עכשיו משהו שהם מתנגדים לו ותקעו אותו, חוק שכבר העברתי אותו בבוקר.
אילן גילאון: אבל איך הממשלה מתנגדת כששר האוצר בעד זה ושרת המשפטים בעד זה?
אילן גילאון: איך היא מתנגדת?
דוד אמסלם: אילן, אילן, מספיק.
דוד אמסלם: מחר זה היום האחרון לפני הפגרה.
דוד אמסלם: אני מציע שני דברים לעשות.
דוד אמסלם: דבר ראשון, אני חושב שכדאי שננצל את הפגרה, אני מבקש מהמדינה לשבת איתם ולרדת לעומקם של דברים, לקחת את המושכות אליכם גם כדי למפות וגם לקחת את המושכות של המשא ומתן.
דוד אמסלם: דבר שני, לבקש מהיזם לעצור בשלב הזה של השלושה חודשים – הרי אנחנו עוד מעט נכנסים לחגים – את כל הנושא של התביעות המשפטיות.
דוד אמסלם: הרי אי אפשר גם לדבר וגם לתבוע.
דוד אמסלם: אלה דברים שלא הולכים ביחד.
דוד אמסלם: לכן אני מציע שהוא יעשה hold.
דוד אמסלם: דברו איתו.
דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר הוא גם מחלל לחליל שלכם ולעיריית תל-אביב, בגלל שמעבר לזה שהקרקע שלו, הוא צריך לנהל את איתכם משא-ומתן לגבי הזכויות שזה בעצם הסיפוק המרכזי פה.
דוד אמסלם: לכן תבקשו ממנו כרגע לקחת חודשיים או עד אחרי החגים פסק זמן בתביעות - - -
<רחל לוי: זה כבר יהיה מאוחר.
דוד אמסלם: זה מה שאני יודע.
דוד אמסלם: חבר'ה, אני בסיכום, זה מה שאני יודע.
דוד אמסלם: מי שיודע כאן לעשות משהו אחר – תפנו אליהם.
דוד אמסלם: אני לא יודע לעשות משהו אחר.
דוד אמסלם: אני מבקש, מצד אחד, לעצור את התביעות.
דוד אמסלם: מצד שני אני מבקש - - -
<רחל לוי: זהו, אני לא באה לכנסת.
<קריאות: ששש - - -
<רחל לוי: אל תגידו ששש - - -
<קריאה: הוא מדבר.
<רחל לוי: די, אנחנו ברחוב.
<רחל לוי: מספיק.
דוד אמסלם: אני מבקש שתקימו צוות מעשי.
דוד אמסלם: אתם לא ליימנים.
דוד אמסלם: לא שתיקחו אחד ממשרד האוצר, אחד מהמינהל, אחד ממשרד המשפטים, אחד מעיריית תל-אביב, ותתחילו להיכנס לעובי הקורה, גם למפות מי גר שם, גם לראות מול היזם מי קיבל מה, גם להתחיל לנהל את האירוע, בגלל שאני לא מסכים להנחת העבודה של החוק.
דוד אמסלם: אני רואה את המדינה אחראית על כל האירוע.
דוד אמסלם: סיפור המימון הוא לא רלוונטי.
דוד אמסלם: המדינה יודעת, או לתת זכויות בנייה, או להביא כסף.
דוד אמסלם: זה לא מעניין אותנו בכלל, זה גם לא שייך לסיפור של החוק.
דוד אמסלם: אני חושב שהמדינה אחראית בגלל שהיא יצרה את הבעיה והיא גם תפתור את הבעיה.
דוד אמסלם: לא כל מי שבוכה, מגיע לו.
דוד אמסלם: אני מכיר את זה מעוד מקומות אחרים.
דוד אמסלם: ראיתי את אלה שהכי היסטריים, דווקא הם היו האחרונים שהיה מגיע להם בכלל.
דוד אמסלם: אני לא נכנס עכשיו לנוסחה מי מקבל מה ולמה.
שולי מועלם-רפאלי: אמרנו שלגבי הזכאות נדבר.
דוד אמסלם: לכן אני אומר לכם, תשבו איתה, תנסו להגיע להבנות ואפשר.
דוד אמסלם: תהיו קצת יותר נדיבים.
דוד אמסלם: לא צריך לעמוד עם כל אחד על הגרידי.
דוד אמסלם: שימו את היזם שנייה בצד.
דוד אמסלם: הוא לא קיים.
דוד אמסלם: אחרי שנבים את הפער, אז נוכל לנהל משא ומתן עם הדייר ועיריית תל-אביב.
דוד אמסלם: זה מה שאני מציע לכם במתכונת, ונראה מה מוסיפים לו בעיקר בזכויות בנייה, לא צריך אפילו להוציא כסף מהכיס כדי לפתור את העניין, שמי שמגיע לו יקבל את הדירה שלו, היזם, אף אחד לא מבקש ממנו להפסיד, אבל בוודאי אף אחד לא מתכוון שהוא מרוויח בצורה בלתי רגילה על חשבונם.
דוד אמסלם: ככה אני הייתי מנהל את האירוע, ולא בא לפה לישיבה הבאה ואומר, חבר'ה, אף אחד לא רוצה לעשות לנו רשימות, כן רשימות, הם לא רוצים, היזם בינתיים מתחיל לפנות אותם, הם לא נותנים לו – אז תבינו גם את המצב הנפשי שאנשים נמצאים בו - - -
שולי מועלם-רפאלי: אדוני, השאלה היא, אם לא נצביע, האם אפשר יהיה לעצור את התהליך המשפטי?
דוד אמסלם: עזבי את הקטע שהם בוכים.
דוד אמסלם: הקטע של ההליכים המשפטיים הוא לא רלוונטי בכלל לדיון.
דוד אמסלם: אני עשיתי את במקומות אחרים.
דוד אמסלם: רבותי, תקשיבו לי, דברו עם היזם בהבנה, הוא יכול לעצור את ההליכים המשפטיים.
דוד אמסלם: אין שום סיבה שהוא ימשיך.
דוד אמסלם: לפחות בפרק זמן הקצר הזה שאתם מנהלים משא ומתן איתם.
דוד אמסלם: דרך אגב, לא באים לכנסת וצועקים פה, זה לא מכובד.
דוד אמסלם: גם אם כואב לך, זה לא מכובד - - -
<רחל לוי: תקשיב - - -
<רחל לוי: לא, אני רוצה להגיד - - -
דוד אמסלם: גברתי, אבל אני הבנתי.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, זה מה שאני מבקש מהמדינה בשלב הזה לעשות.
דוד אמסלם: אני אקיים דיון נוסף, יכול להיות שבלי האנשים, כדי להתחיל לקדם את העניין של השכונה הזאת.
<רחל לוי: - - - ברחוב.
דוד אמסלם: המודל הזה שאתם תקבעו, הוא יהיה המודל שאנחנו נמשוך אותו לכל מדינת ישראל.
דוד אמסלם: בגלל שאנחנו לא מתעסקים רק עם גבעת עמל.
דוד אמסלם: אני מתעסק כיום עם לפחות שבע-שמונה שכונות במדינת ישראל במצב יותר קשה משלכם.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש רצינות, זה עסק רציני מדי בשביל להשאיר אותו ככה.
דוד אמסלם: אני מבקש, תיקחו את היוזמה, תשבו איתם, תדברו איתם באופן הוגן, שהם יבטחו בכם כדי שלא תעבירו ולא תגידו.
דוד אמסלם: הם נמצאים במצב נפשי קשה, ואני מבין אותם, אני מבין את האישה שזרקו אותה ועיקלו לו את החשבון - - -
<מלכה אלפסי: - - -
דוד אמסלם: לא צריך להוסיף לי.
<מלכה אלפסי: לא, שתבין - - -
דוד אמסלם: לא צריך, מלכה.
<קריאה: מלי, הוא יודע הכול.
דוד אמסלם: המצב שלהם, הכבוד שלהם, על הרצפה.
דוד אמסלם: אין להם אפילו כסף להתגונן.
דוד אמסלם: הם לא יודעים מה.
דוד אמסלם: ולכן הם כבר לא מאמינים לשום דבר שזז סביבם.
דוד אמסלם: אני מבין אותם.
דוד אמסלם: זה מה שהיה קורה גם לי.
דוד אמסלם: עכשיו אני מניח שאיך הוא הגיע אליהם, כנראה מישהו בתמימות אמר לו, גם זה, גם זה וגם זה, ופתאום הוא מצא את עצמו בבית-משפט.
דוד אמסלם: לכן הם מביאים מניסיון של ההתנהלות שקרתה להם בשנים האחרונות.
דוד אמסלם: הם לא נולדו היום באירוע.
<רפאל כהן: אתה מוריד אחריות מנבחרי ציבור ומעביר אותה לפקידים שבסוף הולכים לעבוד אצל תשובה.
<רפאל כהן: האנשים האלה ילכו בסוף לעבוד אצל תשובה.
דוד אמסלם: אני מבקש ממך – מה השם שלך?
<רפאל כהן: אנחנו באים לנבחרי ציבור.
<רפאל כהן: הם לא מעניינים אותי.
<רפאל כהן: החבורה הזאת לא מעניינת אותי.
<רפאל כהן: תעשו מאחורה את מה שאתם רוצים.
<רפאל כהן: תעשו מאחורה מה שצריך לעשות בשביל לפתור את זה.
<רפאל כהן: אני יוצא, כי אין טעם לשבת פה בכלל.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה להגיד לך, אני לא התחננתי בפניך שתבוא לכאן.
<רפאל כהן: לי אין מה - - -
דוד אמסלם: דרך אגב, אתה יכול לא לבוא לפה יותר.
<קריאה: הוא סומך עליך, דודי.
<לילי חליף: דודי, יצחק תשובה קונה אנשים.
דוד אמסלם: אני לא מקבל את ההתנהגות הזאת בשום פנים ואופן.
דוד אמסלם: דרך אגב, באף ישיבה אצלי לא היתה כזאת ולא תהיה ישיבה כזאת יותר.