GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אביה כהן קושר: המקום הזה פתוח לקהילה הרחבה.
<אביה כהן קושר: יש כאן בית קפה, באמת טעים, מדהים, עם אווירה נהדרת שפתוח לקהל הרחב כל יום משמונה בבוקר עד עשר וחצי בלילה, כולל ימי שישי.
<אביה כהן קושר: אנחנו עושים כאן הופעות אחת לחודש.
<אביה כהן קושר: יש לנו תורמת מדהימה שתורמת את ההופעות, כך שבאמת כל ההכנסות נכנסות לשלוה ולילדים.
<אביה כהן קושר: אתם מוזמנים לרכוש כרטיסים ולהפיץ ולספר לכולם ולהגיע.
<אביה כהן קושר: יש לנו חנות נהדרת שגם המטרה בה ובדיוק אנחנו מתחילים אותה, ילדים יעבדו בה, ילדים יכינו את המוצרים וזה באמת נהדר.
<אביה כהן קושר: לבוא לפה, לשחק בפארק.
<אביה כהן קושר: שלוה פתוחה לכל.
<אביה כהן קושר: שלוה היא של הקהילה ואנחנו מזמינים את כולכם להיות.
<אביה כהן קושר: ליאת, יש לך עוד משהו להגיד?
<ליאת רהט: אני רק רוצה להגיד שכל הטבע המדהים הזה באמת נולד ממשפחה, מקלמן ומלכי - - -
<אביה כהן קושר: נכון.
<אביה כהן קושר: צריך לזכור את זה.
<ליאת רהט: וכל הדבר הגדול הזה הרי לא יכול היה באמת להמשיך להתקיים ולפרוח ובאמת לפתח עוד ועוד תכניות, אלמלא השותפים העיקריים שלנו, שבעיקר זה משרד הרווחה, אני חייבת לציין את זה.
<ליאת רהט: אמנם הורים לא משלמים לשלוה, אבל בעצם זה סביב מכסות וסביב רגולציה וסביב פיקוח.
<ליאת רהט: אני יכולה להגיד לכם כמנהלת מקצועית של הדבר הזה שזה מאד מאד חשוב.
<ליאת רהט: יש לנו מפקחות שנמצאות כאן.
<ליאת רהט: תכניות עבודה בצוותים.
<ליאת רהט: כל הדבר הזה הוא מקצועי, זה לא רק פרי התנדבות וככה משהו מאד אידיאלי באידיאל.
<ליאת רהט: זה החזון, אבל באמת כדי להעביר אותו לביצוע וליישום, אנחנו עובדים עם השותפים שלנו – משרד הבריאות, משרד החינוך ובעיקר משרד הרווחה.
<ליאת רהט: אנחנו חושבים על עוד ועוד הרחבות, לתת לאוכלוסייה ובאמת לקיים את האשרור של אמנת האו"ם בנושא של שוויון זכויות, כפי שישראל עשתה בשנת 2012, לתת לכל אדם את החוויה הזאת של להיות כחלק ושווה זכויות.
<טליה דוד: יש לי שאלה.
<טליה דוד: איך ילדים עם תסמונת דאון וילדים עם צרכים מיוחדים מגיעים לכאן?
<טליה דוד: דרך הרשויות הרגילות, דרך קשרים?
<טליה דוד: דרך המוגבלות?
<אביה כהן קושר: אוקיי, אז דרך הרשויות היום זה הפך להיות, בשנים האחרונות זה הדבר.
<אביה כהן קושר: זאת אומרת זה לא רק מפה לאוזן, מה שהיה פעם, בבית של קלמן ומלכי בהר נוף, במקום הקטן.
<אביה כהן קושר: זה דרך הרשויות, דרך הקהילות.
<אביה כהן קושר: היום נפתחו תחנות שיקום, מרכזי משפחה.
<אביה כהן קושר: ההורים מגיעים ויוצרים איתה הקשר.
<אביה כהן קושר: הן עוברות למפקחות, מקבלים אישור ואז הפניה מגיעה אלינו לכל התכניות באשר הן, בדרך זו או אחרת, אבל זה בדיוק הנושא של השותפות הזאת, הנפלאה, שבאמת גם בתחנות.
<אביה כהן קושר: גם דנים.
<אביה כהן קושר: יש קריטריונים מסוימים מי יכול להגיע, מי לא.
<אביה כהן קושר: היום מאד נפתחים לנושא של הבחירה של ההורים והילדים וזה גם כן חלק.
<אביה כהן קושר: זה שינוי חברתי, תפיסתי מאד משמעותי; ושלוה היא חלק מהמעגל הזה, שגם מפיצה את זה, אבל גם מקבלת וביחד עם השותפים שלנו.
<אביה כהן קושר: אנחנו נרד עוד קומה אחת למטה וסיימנו וניכנס לדיון.
<אביה כהן קושר: בבקשה.
<אביה כהן קושר: המקום הזה באמת באמת מיוחד.
<אביה כהן קושר: זה קיר שכל האנשים פשוט מאד מאד סקרנים.
<אביה כהן קושר: זה פותח את הלב.
<אביה כהן קושר: הקיר הזה מדהים.
<אביה כהן קושר: זה קיר שכל הזוגות שהכירו במהלך העבודה התנדבו בשירות שלהם, הכירו כאן והקימו בית בישראל והתחתנו.
<אביה כהן קושר: זה מקסים.
<אביה כהן קושר: זה לאורך השנים.
<אביה כהן קושר: זה מאד מאד יפה.
<אביה כהן קושר: יש בנות שעדיין רווקות שלפעמים עוברות ואומרות בקרוב אצלי.
<אביה כהן קושר: מאד מקסים, מאד מאד חי.
<אביה כהן קושר: כמו שאמרתי המקום הזה נוגע בכולם, לא רק בילדים, לא רק במשפחות, אלא גם בעובדים וגם בכל הצוות.
<אביה כהן קושר: אני חושבת שזה ממש נחמד.
<אביה כהן קושר: נחכה לחברה.
<אביה כהן קושר: נראה את האודיטוריום שהוא באמת יצירה מדהימה לבדה ורנדי, בבקשה, תספר על זה, כשנגיע לשם ונראה את המקום.
<רנדי אפשטיין: בסדר.
<אביה כהן קושר: ואז אנחנו ניכנס בעצם לדיון של הוועדה.
<אביה כהן קושר: אני סיפרתי שזה קיר שכל הזוגות שהכירו במהלך העבודה, השירות שלהם וההתנדבות שלהם כאן והתחתנו.
<אביה כהן קושר: זה מקסים לגמרי.
<אביה כהן קושר: אנחנו יכולים לגשת לאודיטוריום ונוכל להתחיל.
<אביה כהן קושר: - - - אפשר לראות את היצירה בגדול.
<אביה כהן קושר: זה בעצם הלוגו של שלוה, ה-ש' של שלוה עם האבא והילד במרכז.
<אביה כהן קושר: בעצם זו קהילה שחובקת ושומרת על הילד מבפנים וזה מקסים לגמרי.
<אביה כהן קושר: אפשר לראות את זה כאן.
<רנדי אפשטיין: בסך הכל כמו שאני אמרתי, שלוה זה עולם שלם.
<רנדי אפשטיין: זה לא רק חדרי שינה, יש גם אודיטוריום.
<רנדי אפשטיין: אודיטוריום זה גם הופעות של ילדי שלוה.
<רנדי אפשטיין: יש להם להקות.
<רנדי אפשטיין: יש להם הופעות.
<רנדי אפשטיין: זה דבר שהוא גם חשוב מבחינת התרפיה, גם לעשות את המוסיקה, אבל גם להופיע בציבור.
<רנדי אפשטיין: אז הרעיון של האודיטוריום נולד לזה.
<רנדי אפשטיין: הכל מונגש.
<רנדי אפשטיין: גם הבמה.
<רנדי אפשטיין: גם החלק התחתון במפלס התחתון.
<רנדי אפשטיין: כמובן במפלס העליון, אבל המפלס העליון מתפקד לא רק בשלוה, הוא גם חלק ממרכז כינוסים לנושאים שקשורים לשלוה, קשורים לילדים אם צרכים מיוחדים, כשבעצם כל ההקמה הזאת מתפקדת ביחד עם חדרי כיתות, חדרי כינוס וגם בית קפה.
<רנדי אפשטיין: המחשבה, הדימיון – זה לא דימיון שלי, זה דימיון של מלכי ובעיקר דימיון של שלוה – לחשוב שבעצם יש צורך לדבר כזה.
<רנדי אפשטיין: זה פשוט לקחת את שלוה למקום, אבל פשוט לקחו את שלוה למקום שהוא שונה לגמרי מכל מה שאני דמיינתי.
<רנדי אפשטיין: אני חושב שמה שכולנו, שהתעסקנו בזמנו, דימינו, אבל זה פשוט נכון.
<רנדי אפשטיין: זה עובד והמחשבה שמישהו גם תרם כסף כדי להפעיל את האודיטוריום לציבור פעם בחודש, גם מכניס כסף לשלוה.
<רנדי אפשטיין: זה רעיון ואני מכיר חברים.
<רנדי אפשטיין: אני ניסיתי פעם לקנות כרטיסים, לא הצלחתי.
<רנדי אפשטיין: פשוט עם כל הפרוטקציה שלי, לא הצלחתי, לא היה מקום.
<רנדי אפשטיין: זה פשוט הופעות נהדרות שמושכות קהל ירושלמי או בעצם לא רק ירושלמים.
<רנדי אפשטיין: באים מכל הארץ.
<אביה כהן קושר: מערכות השמע הן מאד מאד מתקדמות ללקויי שמיעה.
<אביה כהן קושר: יש פה מסכים בכל מקום.
<אביה כהן קושר: כמו שהוא אמר הכל מונגש, יש שני חדרי אומנים מאחור.
<אביה כהן קושר: כל השורה הראשונה של הכיסאות לא יוצאת כולה, היא יוצאת בנפרד, כדי לשלב אנשים עם כיסאות גלגלים ואנשים רגילים שיישבו ביחד.
<אביה כהן קושר: האולם הזה עובד כמעט כל יום.
<אביה כהן קושר: עושים פה מסיבות סיום של בתי ספר, קריית אונו חילקה כאן שבוע שעבר את התעודות לבוגרים שלה.
<אביה כהן קושר: זה המקום שלנו להכניס את הקהילה.
<אביה כהן קושר: זה המקום שלנו להיות בעצם עסק מניב ולקיים את כל הדבר הגדול הזה וזה המקום שלכם גם לחבור אלינו בכל שאר הדברים שאפשר לעשות.
<אביה כהן קושר: אנחנו ניגש עכשיו לאולם, יש שם גם כיבוד קל.
<אביה כהן קושר: אני מודה לכם מאד על ההקשבה.
<אביה כהן קושר: אני מקווה שנהניתם.
<אביה כהן קושר: אני רוצה להפנות את תשומת ליבכם למסכים.
<אביה כהן קושר: אני רוצה להקרין לכם את סרט התדמית של שלוה שככה מספר-.
<אביה כהן קושר: אני אגיד את זה שוב פעם, את הסרט הזה גם תוכלו לראות על מה שנדבר.
<אביה כהן קושר: סרט תדמית של שלוה שמספר את כל מה שהראינו לכם בסיפור קצר יותר.
<אביה כהן קושר: חשוב לי גם להגיד משהו שדיברתי עם החברות שלי כאן, זה ששלווה מקבלת ילדים ללא הבדל דת, גזע ומין מכל האוכלוסייה.
<אביה כהן קושר: זה באמת קיבוץ גלויות אחד גדול שאפשר לראות אותו מדי יום.
<אביה כהן קושר: (מוצג סרטון)
<מנחם הרשקוביץ: יוסי יגיד שלום.
<מנחם הרשקוביץ: אני עכשיו נמצא פה עם חברים מוועדת הפנים של הכנסת.
<מנחם הרשקוביץ: יוסי לא שומע אותי ואני מאיית לו.
<מנחם הרשקוביץ: אני רק אומר בקול מה שאני מאיית לו, שתבינו את השיחה.
<מנחם הרשקוביץ: עכשיו אני רוצה שתגיד להם שלום יפה.
<יוסי: שלום.
<מנחם הרשקוביץ: תספר קצת על עצמך, מה אתה עושה היום.
<מנחם הרשקוביץ: יוסי מספר שהוא עובד היום.
<מנחם הרשקוביץ: היום לא הלכתי לעבודה בגלל הביקור.
<מנחם הרשקוביץ: הוא רוכב על סוסים.
<מנחם הרשקוביץ: עושה פילאטיס.
<מנחם הרשקוביץ: אוהב להנות.
<מנחם הרשקוביץ: אוהב את - - -.
<מנחם הרשקוביץ: בגדול יוסי באמת מלמד אותנו בנושא החשוב של היום, שאין מגבלות.
<מנחם הרשקוביץ: יוסי לא יכול לעמוד על הרגליים, הוא לא רואה, הוא לא שומע, אבל כל יום הוא קם ועובד.
<מנחם הרשקוביץ: בגלל הפורום המכובד כאן הוא משתף בעבודה שלו סביב העניין ש - - - שהוא מאד רוצה שהוא ישתחרר מהמגבלות שלו בארצות הברית, שהוא יוכל לבוא לארץ.
<מנחם הרשקוביץ: איזה אוטו יש לקארין אלהרר?
<מנחם הרשקוביץ: מישהו יודע לענות על השאלה?
דוד אמסלם: קודם כל הם לא מכירים, הם חושבים שזה בדיחה, בן אדם - - -
<מנחם הרשקוביץ: קודם כל איזה אוטו יש לקארין, שנוכל להתקדם.
<מנחם הרשקוביץ: פולקסווגן, כמו שלך.
<מנחם הרשקוביץ: מי נוהג לקארין, היא נוהגת לבד?
<מנחם הרשקוביץ: לא, יש לה נהג.
<מנחם הרשקוביץ: איך קוראים לו? אני לא יודע.
<מנחם הרשקוביץ: נברר בשבילך.
<מנחם הרשקוביץ: לפני שאתה הולך להגיד שלום לדודי.
<יוסי: דודי, שלום.
דוד אמסלם: מה שלומך יוסי?
דוד אמסלם: אתה לא שואל על האוטו שלי?
דוד אמסלם: דרך אגב הוא באמת מכיר - - - סקודה.
<יוסי: סופרב?
דוד אמסלם: סופרב, כן.
<מנחם הרשקוביץ: הרכבים של השרים היום זה סקודה ו - - -
דוד אמסלם: מה יש להם שם, אני כבר לא זוכר.
<מנחם הרשקוביץ: אני אברר לך.
<מנחם הרשקוביץ: איזה רכבים יש לשרים היום?
<מנחם הרשקוביץ: סקודה ואאודי - - -
דוד אמסלם: וגם מיצובישי, אני חושב.
<מנחם הרשקוביץ: ומיצובישי.
<יוסי: מזדה.
<מנחם הרשקוביץ: מזדה.
<מנחם הרשקוביץ: כל מיני.
<יוסי: אני רוצה גם פגישה עם ביבי.
<מנחם הרשקוביץ: זו שיחה שלו עם דודי.
דוד אמסלם: דרך אגב, הוא נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.
דוד אמסלם: זה אמיתי.
דוד אמסלם: הוא היה בבית הלבן ונפגש הרבה זמן עם הנשיא.
דוד אמסלם: בקיצור הוא שאל גם אותו איזה רכב יש לו.
<מנחם הרשקוביץ: אני אסביר לך, יוסי.
<מנחם הרשקוביץ: עכשיו תגיד לכולם שלום, כי הם צריכים לדון עכשיו.
<מנחם הרשקוביץ: רק תגיד שלום לדודי ולכולם.
<מנחם הרשקוביץ: עוד תחום שמאד מעניין אותו זה טלפונים, אז הוא עכשיו נכנס לזה.
<מנחם הרשקוביץ: אבל לא עכשיו.
<מנחם הרשקוביץ: יוסי, כולם אומרים לך תודה.
<יוסי: תודה.
<מנחם הרשקוביץ: הוא שואל איפה קארין?
דוד אמסלם: היא לא יכלה להגיע.
<מנחם הרשקוביץ: הוא קורא עליה הרבה.
<מנחם הרשקוביץ: דודי, תחלק להם כרטיסי ביקור.
<מנחם הרשקוביץ: הוא רוצה לספר לדודי שהוא היה בכנסת בשבוע שעבר.
<מנחם הרשקוביץ: הוא הסתובב שם.
<מנחם הרשקוביץ: מישהו לקח אותו לביקור.
דוד אמסלם: כן, אנחנו נזמין אותו.
דוד אמסלם: תגיד לו שנזמין אותו.
<מנחם הרשקוביץ: יוסי מספר: הייתי בכנסת.
<אבי: סליחה, אני אח של יוסי.
<אבי: קוראים לי אבי והתקשורת עם יוסי זה לא משהו שאני יודע, זה מאות אנשים שמתקשרים איתו, זה שפת סימנים בכף היד והבחור חי כמו כולנו ומחובר לעולם.
<אבי: הוא יודע הכל, הוא מתעניין בהכל, על אף המגבלות שלו וזה באמת ההשראה של כולנו, מעבר למגבלות לראות את היכולות.
<אבי: בדיון מסוג הזה שמתקיים כאן, זה היה כבוד גדול שיוסי יכול היה לבוא.
דוד אמסלם: כבוד שלנו.
<אבי: תודה.
דוד אמסלם: (דיון)
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת בנושא מוכנות הרשויות המקומיות.
דוד אמסלם: הנושא שלנו הוא הנגשה במרחב הציבורי ובעיקרון אנחנו עשינו בדצמבר דיון בכל הנושא של זכויות של אנשים עם מוגבלויות ותוך כדי זה בין היתר זה גם מוכנות של הרשויות המקומיות לכל נושא ההנגשה.
דוד אמסלם: לפני שאני מתחיל בדיון עצמו, קודם כל אני רוצה להודות לקלמן.
דוד אמסלם: באמת, אתם ראיתם, יש דברים שקשה מאד להסביר במילים.
דוד אמסלם: אני מניח שגם אם הייתי יושב בוועדה שעה ומנסה להסביר לכם על המפעל שלוה, אז היה קשה לי להסביר את זה במילים וגם להעביר לכם את התחושה.
דוד אמסלם: אני חושב שמי שבא למקום הזה מבין וחש במה מדובר.
דוד אמסלם: גם אם הוא לא מכיר, גם אם הוא לא מכיר את הנושא, גם אם באמת במעגל שלו אין מישהו בעל צרכים מיוחדים, עדיין, כשהוא מגיע למקום הזה הוא משאיר עליו לדעתי רושם עז, שכקשה מאד אחרי זה להיות אדיש כלפי האנשים האלה.
דוד אמסלם: לכן אני רואה את זה כמשימה מאד חשובה להביא את חברי הכנסת ואת מקבלי ההחלטות במדינת ישראל למקום מהסוג הזה.
דוד אמסלם: דרך אגב, פה מקבלים קצת צניעות ופרופורציות בחיים.
דוד אמסלם: איך האישה אמרה?
דוד אמסלם: אנחנו פתאום שמחים בחלקנו, כפוף לכל אחד והצרות שלו, אבל בסופו של עניין אנחנו הופכים לדעתי גם להיות אנשים יותר טובים.
דוד אמסלם: בגדול אני מדבר על אוכלוסייה או קבוצה שמקבלת החלטות במדינת ישראל, אז לכן אני חושב שחשוב מאד שהם יבואו ויראו את המקום הזה, בגלל שאני חושב שכפי שאמרתי, כשאתה מקבל החלטות, בסופו של עניין כשאתה רואה את זה הלכה למעשה בעיניים ואתה גם מבין את הצרכים, אז אני חושב שאתה גם מקבל את ההחלטות שלך ואתה יותר רגיש לדברים שאתה עושה.
דוד אמסלם: אני התחברתי למקום הזה לפני הרבה מאד שנים.
דוד אמסלם: זה גם היה בביקור שהוזמנתי.
דוד אמסלם: אני לא הכרתי את המקום.
דוד אמסלם: לא הכרתי את הנושא.
דוד אמסלם: קלמן הזמין אותי בגלל איזו שהיא בעיה שהייתה בזמנו במוסד הקודם ואני באתי ומהרגע שבאתי אני התחברתי, בגלל שזה לדעתי חשוב - - - לעבוד.
דוד אמסלם: וכאן באמת ואתם ראיתם גם את הסרטון.
דוד אמסלם: אשתו של קלמן לא נמצאת פה, מלכי, שהיא באמת המנוע מאחורי כל הנושא הזה.
דוד אמסלם: זו באמת הזדמנות בשם עם ישראל להודות לכל משפחת סמואלס – מלכי וקלמן ואבי ומנחם, שהוא הגיס.
דוד אמסלם: זה לא עבודה.
דוד אמסלם: זה מפעל חיים.
דוד אמסלם: לקלמן היו חיים אחרים.
דוד אמסלם: הוא לא תכנן את זה.
דוד אמסלם: תואר במחשבים.
דוד אמסלם: שחקן כדורסל מצטיין.
דוד אמסלם: כפי שהוא סיפר החיים נעצרו והוא העביר פאזה והתחיל לדאוג לכלל עם ישראל.
דוד אמסלם: במקום הזה מטופלים למעלה מ-1,100 ילדים.
דוד אמסלם: אתם לא תאמינו.
דוד אמסלם: דרך אגב, כל ילד זה עולם ומלואו.
דוד אמסלם: אתם לא תאמינו כמה פונים אלי, מי שמכיר אותי ויודע שאני מכיר את קלמן, כמה פניות יש אלי כדי שאני אדבר עם קלמן.
דוד אמסלם: כל מי שמכיר אותי ויודע שאני מכיר אותו, פונה אלי בעסק הזה כשיש לו ילד כזה, בגלל שלגבי כל הילדים כמעט בעלי תסמונת דאון, השאיפה של ההורים שלהם זה להגיע לכאן, בגלל שזה באמת המקום לדעתי ואני הסתובבתי.
דוד אמסלם: אני בדרך כלל מתחבר למקומות האלה.
דוד אמסלם: אני משתדל לפחות פעם בחודש, פעם בחודש וחצי לבקר בעיקר מוסדות מהסוג הזה.
דוד אמסלם: לפני שבוע או שבועיים היינו בצפון.
דוד אמסלם: ראינו שם גם כמה מפעלים מדהימים, פשוט מדהים.
דוד אמסלם: אני כבר מבולבל מזה וכל זה קורה כשאנשים טובים באמצע הדרך, שעוצרים את החיים שלהם, כפי שאמרתי קודם, זה לרוב בגלל נושא אישי, ולוקחים ומתחילים להתארגן.
דוד אמסלם: זה לא רק אותו בן אדם, זה בדרך כלל כל המשפחה.
דוד אמסלם: הם פועלים לטובת כלל עם ישראל.
דוד אמסלם: צריך להבין את זה כדי להיכנס לפרופורציות.
דוד אמסלם: הילדים בשלוה היו אמורים להיות מטופלים על ידי מדינת ישראל.
דוד אמסלם: אף אחד פה לא עושה טובה.
דוד אמסלם: המדינה כנראה מתנערת מהרבה דברים ובין היתר גם מזה ולכן כתוצאה מזה אנשים טובים נכנסים בגלל המצוקה, אין להם ברירה ובסופו של דבר הם מפתחים את המודל הזה והם עוזרים למשפחות.
דוד אמסלם: באמת, המשפחות, כפי ששמעתם גם בסיור, הן נבהלות.
דוד אמסלם: בשלב הראשון זה דבר שנופל עליך.
דוד אמסלם: נופלת עליך תקרת בטון, שאתה לא יודע איך לקום ממנה.
דוד אמסלם: סתם אני אתן דוגמא קטנה שקרתה לי.
דוד אמסלם: יש לי חבר ועובדת שלי, שהייתה בעירייה, שנולדה להם ילדה עם תסמונת דאון ובעלה לקח כמה שעות אצלי בבית, מסכן, הוא התפרק לרסיסים.
דוד אמסלם: הם היו מפורקים לגמרי, זה ברמות שאי אפשר לתאר את זה.
דוד אמסלם: יש להם עוד ילדים גדולים.
דוד אמסלם: לפני שבועיים הוא התקשר אלי, אמר לי תשמע, דודי, אני רוצה לבוא אליך הביתה לכוס קפה.
דוד אמסלם: אמרתי לו בבקשה.
דוד אמסלם: אמר לי אני חייב לסגור את המעגל.
דוד אמסלם: הבן שלי מלאך.
דוד אמסלם: אני אמרתי לו אז, אני אמרתי לו תקשיב, קלמן לא קורא לילדים האלה ילדים, הוא קורא להם מלאכים והם באמת מלאכים.
דוד אמסלם: - - - אור, נקי.
דוד אמסלם: אמרתי לו אז, אתה תודה לי, אתה תודה לקדוש ברוך הוא ואתה תזכור את השיחה בינינו.
דוד אמסלם: תזכור שזו המתנה, אחת המתנות הטובות שקיבלתם.
דוד אמסלם: ובאמת הוא בא אלי, מאיש שלא ידע לבטא את עצמו, אני לא רוצה לספר לכם מה הרקע, אבל הוא אמר לי לפני שבועיים תשמע דודי - מה שאמרתי לכם - אני בן אדם יותר טוב ואני אבא יותר טוב לשאר הילדים, אתה לא תאמין, כמו שאמרת לי, זה מתנה.
דוד אמסלם: דרך אגב, הזמנתי אותו לסיור.
דוד אמסלם: הוא חולה, לכן הוא לא הגיע.
דוד אמסלם: קלמן יודע במה מדובר.
דוד אמסלם: הילדה שלו פה.
דוד אמסלם: אני מכיר עוד כמה מקרים כאלה, אבל תבינו שכשזה קורה למשפחה העסק, זה משפחה שמתמוטטת ולא יודעת איך להרים את עצמה.
דוד אמסלם: והיא באה לכאן ותראו באיזו אהבה מקבלים אותם ואיך מחבקים אותם ואיך מרימים אותם לאט לאט.
דוד אמסלם: זה באמת גישה הרבה יותר הוליסטית מאשר הילד והם מבינים שזה לא רק הילד, זה המשפחה.
דוד אמסלם: פה אני רוצה לספר בעוד סיפור אחד קטן לגבי הפארק.
דוד אמסלם: תראו, באמת כשחשבנו על הפארק כשבאו מנחם וקלמן והם אמרו לי תשמע דודי, אנחנו רוצים לעשות פה פארק חבל על הזמן.
דוד אמסלם: אז אני אמרתי להם באמת תקשיבו, בירושלים אין לנו פארק כזה.
דוד אמסלם: נסענו לרעננה, ראיתי איזה שטיח שם, דבר כזה יפה, - - - לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
דוד אמסלם: אמרתי להם תקשיבו, אנחנו נפתח את הפארק הזה גם לילדים רגילים, מדוע?
דוד אמסלם: זה יהיה פארק - - - שהילד, בדרך כלל ילד עם מוגבלויות מכביד על ילדים אחרים במשפחה.
דוד אמסלם: הם מרגישים שהם קטנים, בגללו לא יוצאים, בגללו לא הולכים.
דוד אמסלם: אמרנו אז תקשיב, יהיה פה פארק הכי יפה בירושלים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אין פארק כזה.
דוד אמסלם: אני פיתחתי את כל הגנים כמעט בירושלים ב-20 שנה.
דוד אמסלם: אין פארק ברמה הזאת.
דוד אמסלם: אמרנו שהילדים האלה, סוף סוף, בגללם האחים הרגילים יהנו.
דוד אמסלם: זאת אומרת הם יקבלו צ'ופר בזכותם.
דוד אמסלם: פעם ראשונה שהם באים בגללם לפארק הרבה יותר משודרג מאשר ליד הבית וזה באמת הפארק הזה.
דוד אמסלם: גם כל החשיבה סביב הסיפור הזה הייתה חשובה.
דוד אמסלם: אתם רואים כמובן לאורך כל המסדרונות, ראיתם את הפרפרים, קומה וקומה, מעליות.
דוד אמסלם: - - - זה דרך אגב מסתובב.
דוד אמסלם: באמת יש פה השקעה בחשיבה בכל פרט ופרט.
דוד אמסלם: אתם לא ראיתם את הכל.
דוד אמסלם: יש פה חדרי מוסיקה, יש פה באמת דברים מדהימים.
דוד אמסלם: היה קשה מאד לעשות עם כל הקבוצה הזאת סיור שעה וחצי, אבל יש פה הרבה נשמה.
דוד אמסלם: הכל זה נשמה.
דוד אמסלם: כל סנטימטר פה זה נשמה, זה מחשבה.
דוד אמסלם: זה לא סתם ככה.
דוד אמסלם: אני לא מדבר איתכם כרגע כמה עולה המקום הזה.
דוד אמסלם: תיקחו בחשבון שמדובר בפרויקטים של מאות מיליוני דולרים והיהודי הזה מכתת את עצמו, עוזב את משפחתו.
דוד אמסלם: - - - דולרים ואני אומר לכם באחריות, הוא מכתת את רגליו, עוזב את משפחתו, עובר מבית לבית, דופק בדלת ומבקש סיוע.
דוד אמסלם: המוסד הזה בשוטף הוא גם כמו שאמרנו מתקיים מתרומות גם בשוטף וגם בהקמה.
דוד אמסלם: בכלל, הסיפור של השוטף זה הסיפור הבעייתי פה.
דוד אמסלם: וגם כאן קלמן והמשפחה מסתובבים בעולם ומביאים כל מיני תרומות, בגלל שבסופו של דבר מדינת ישראל, כפי שהבנתי, מממנת את הפעילות כאן ברמה של 30% מסך כל ההוצאות.
דוד אמסלם: - - - ככה זה בכל מקום כנראה.
דוד אמסלם: למה אני אומר את זה ולמה אני חושב שאנשים כמו קלמן צריכים להדליק משואה בהר הרצל כל שנה?
דוד אמסלם: בגלל שאלה הניסים שבאמת חשובים.
דוד אמסלם: אני מאמין שחברה נמדדת על בסיס האנשים שבה.
דוד אמסלם: זה לא חכמה לדאוג לאנשים חזקים, כי הם כבר דואגים לעצמם.
דוד אמסלם: אנחנו נמדדים רק על בסיס האנשים החלשים שאנחנו דואגים להם וחושבים עליהם.
דוד אמסלם: קמים בבוקר איתם.
דוד אמסלם: החיים גם ככה מסובכים להם.
דוד אמסלם: קשה להם מאד.
דוד אמסלם: מאד.
דוד אמסלם: לא רק להם, גם להורים.
דוד אמסלם: לכן אנחנו נמצאים בעמדה שאנחנו צריכים להקל עליהם עד כמה שהדבר ניתן מבחינתנו.
דוד אמסלם: לכן גם בכנסת אני מוביל הרבה חוקים בנושאים שלהם.
דוד אמסלם: - - - לקבל טענות מראשי ערים, למה חניות, למה זה.
דוד אמסלם: אני אומר חברה, אמרתי להם בציניות פעם אם תרצו להתחלף לחודש, אין בעיה, גם ניתן לכם.
דוד אמסלם: אני לא חושב שאתם תרצו להתחלף אפילו ל-24 שעות.
דוד אמסלם: אז לכן באמת קלמן אני רוצה להודות לך בשם כל עם ישראל, לך ולמשפחה.
דוד אמסלם: אתה איש עם נשמה גבוהה.
דוד אמסלם: ובאמת, איך אני תמיד אומר, בסוף הקדוש ברוך הוא ישלם חסדך.
דוד אמסלם: בעולם הזה אי אפשר לשלם על דבר כזה.
דוד אמסלם: רק הקדוש ברוך הוא יכול לתת לך מטובו על כל מה שאתה עושה.
דוד אמסלם: ובאמת ראיתם את יוסי, ילד מדהים.
דוד אמסלם: אתם לא תאמינו, הבן אדם הזה, כל שיחה שלי איתו פה שאני בא על המכוניות, על הטלפונים, הוא בקיא בדברים האלה.
דוד אמסלם: הוא ממש ער לכל מה שקורה בחוץ וזה רק מראה, כפי שאמר אבי, שבאמת – ואני מניח שחלק מההורים מתוך חוסר ידיעה אפילו וחוסר מאבק, אבל באמת היה צריך שתראו.
דוד אמסלם: - - - לכן גם מלכי וגם קלמן וכל שאר המשפחות, הם נלחמו על העניין הזה ותראו, ברוך השם, לאן הבחור הגיע, יחסית למה שהוא יכול היה להיות.
דוד אמסלם: כפי שאמרתי הוא היה אצל ג'ורג' בוש, נשיא ארצות הברית.
דוד אמסלם: כשראיתי, כששלחו לי את התמונה, אני כמעט בכיתי.
דוד אמסלם: יש פה גם מוסדות אחרים כמו הפועל ירושלים שמאמצת אותם.
דוד אמסלם: אני הייתי במשחק כדורסל לפני כמה שנים.
דוד אמסלם: אתם לא תאמינו מה זה עושה לילדים.
דוד אמסלם: פשוט, מי שלא רואה את זה, ממש בוכים.
דוד אמסלם: לא יאומן.
דוד אמסלם: עם החולצות, הילדים ביציע, מוחאים כפיים.
דוד אמסלם: מתלהבים.
דוד אמסלם: באמת, דברים יוצאים מן הכלל.
דוד אמסלם: אז באמת קלמן, אני מת עליך, באמת.
דוד אמסלם: אני אוהב אותך ואני לרשות
דוד אמסלם: כם בנושא הזה ובכל נושא אני שגריר שלכם.
דוד אמסלם: איפה שצריך אותי אני שם.
<קלמן סמואלס: אם אפשר אוכל לומר רק מילה אחת.
<קלמן סמואלס: קטונתי מכל המילים שלך, אבל חשוב שהחברים יבינו שככל הנראה לא היינו פה, אלמלא דודי אמסלם בתפקיד הקודם בעירייה, לחם כאריה להבטיח את העתיד של הילדים האלה.
<קלמן סמואלס: היו הרבה הרבה מכשולים לא צפויים בדרך ודודי ועוד כמה חברים לקחו את זה ועזרו לנו, כשלא היה ביכולת שלנו לעבור את זה.
<קלמן סמואלס: לעבור ולהגיע לתוצאה.
<קלמן סמואלס: דודו, על מה שאתה מסתכל, זה שלך.
דוד אמסלם: הוא מגזים כמובן, אבל זה קלמן.
דוד אמסלם: טוב, נמצאים איתנו משתתפים ונמצא איתנו חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לומר משפט אחד לפני כן.
דוד אמסלם: המוסד הזה אין לא הבחנה לא בדואים, יהודים, ערבים, נוצרים, צ'רקסים, כל הילדים פה.
דוד אמסלם: אין פה הבחנה.
דוד אמסלם: ילד זה ילד ולכן הילדים פה מטופלים כולם באותה אהבה.
דוד אמסלם: מכל העדות, מכל הזרמים וככה בעצם המוסד הזה עובד וזו גם הייתה נקודה שהיא חשובה לציון.
דוד אמסלם: נמצא איתנו חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.
דוד אמסלם: אני מעביר אליו את רשות הדיבור.
דוד אמסלם: אחר כך נעבור לשמוע עוד חברי כנסת ואחרי זה נמשיך.
דוד אמסלם: תראו, היום זה יום ראשון.
דוד אמסלם: אני בכלל חושב שחברי הכנסת צריכים להשתתף בכל הסיורים האלה, בגלל שזה סיור לנשמה.
דוד אמסלם: זה נשמה.
דוד אמסלם: אבל כמעט אף אחד לא בא.
דוד אמסלם: אבל האנשים האלה באים, חברי הכנסת האלה באים לכל הוועדות, כמעט לכל הסיורים.
דוד אמסלם: עבדאללה בא.
דוד אמסלם: היום זה לא יום כנסת כי היום זה יום ראשון.
דוד אמסלם: עבדאללה בא מהצפון, מירכא.
דוד אמסלם: הוא נסע 3-4 שעות כדי להגיע לכאן והוא חוזר.
דוד אמסלם: עבדאללה, אני אוהב אותך.
דוד אמסלם: דרך אגב, עבדאללה הוא דוקטור במקצועו והוא בן אדם באמת עם לב ענק.
עבדאללה אבו מערוף: כמובן קשה לבחור מילים על המוסד הזה, המיוחד הזה.
עבדאללה אבו מערוף: כמה שזה - - -.
עבדאללה אבו מערוף: מוסד, - - - שאכן יש אנשים שעדיין אכפת להם מהחברה.
עבדאללה אבו מערוף: אנשים שאכפת להם - - -מהחיים ומהחברה שלנו.
עבדאללה אבו מערוף: אני אומר בקיצור, במילה תודה - - - שאומרים, לא - - - לכן המילים לא מספיקות ולכן אנחנו חייבים - - - קודם כל זה - - - שבאתי, ברצון רב וזה חלק מהעבודה שלי אכן גם ביום ראשון וגם ביום חמישי, שאנחנו עושים.
עבדאללה אבו מערוף: אני מאד מאד שמח שאכן הגעתי ואני אגיע עוד פעם ועוד פעם.
עבדאללה אבו מערוף: ואני מאד רוצה שנגיע עוד פעם.
עבדאללה אבו מערוף: אנחנו בוועדת הפנים בראשותו של דוד אמסלם, כל מה - - - חייבים להיות חלק מההחלטות, לראות מה אפשר לעשות עוד ולעזור למוסד הזה, שאכן עוד - - -אני יודע שאין מושלם, אבל בכל זאת ממה שהתרשמתי, שהמקום הזה גם - - - ויש הרבה אנשים ויש שני מעונות לאנשים עם צרכים מיוחדים שמשרתים את כל הארץ הרבה שנים.
עבדאללה אבו מערוף: כמובן - - - אבל אני מכיר את המצב היטב.
עבדאללה אבו מערוף: לכן המקום הזה, כמה שאפשר לראות, מפתח וצריך לשמור על זה שאכן כל הזמן יהיה מקום כזה ואנחנו חייבים ומחויבים ותודה לך קלמן.
עבדאללה אבו מערוף: עוד פעם תודה.
<קלמן סמואלס: תודה על המילים החמות.
אברהם נגוסה: תודה אדוני יושב ראש הוועדה.
אברהם נגוסה: תודה רבה שהיום באמת קיימת את הדיון ואת הסיור במקום הזה המקום החשוב הזה שבו נותנים אהבה אמיתית לאנשים שהם זקוקים לאהבה הזאת.
אברהם נגוסה: העשייה החברתית היא באמת כמו שאמרת, אדוני יושב הראש, שזה העניין החברתי האמיתי, שהמדינה צריכה לעשות, שהיא מטפלת באנשים שזקוקים לעזרה ובאנשים שלא מסוגלים לעזור לעצמם.
אברהם נגוסה: זה מאד חשוב לעזור, לתמוך, להעניק ולהעצים את האנשים, האזרחיים האכפתיים, כמו הרב קלמן, שהוא לוקח יוזמה של חברתית לעזור לאנשים האלה.
אברהם נגוסה: לתת להם תקווה.
אברהם נגוסה: לתת להם חיים.
אברהם נגוסה: לתת להם הרגשה שהם שווים וזה אכפתיות.
אברהם נגוסה: אני חושב שבחברה שלנו אנשים כאלה הם אנשים מיוחדים, שהם נותנים הכל למען אנשים שחסרי אונים, חסרי ישע, שהם מוגבלים והם נותנים להם את התקווה.
אברהם נגוסה: משרדי הממשלה דווקא חייבים להתגייס ליוזמות האלה כדי לעזור יותר, לחזק יותר ולעודד יותר את האנשים שיוזמים עשייה חברתית.
אברהם נגוסה: ולכן אני חושב שאנחנו, חברי הכנסת, מברכים מאד את מה שאתה וכל הצוות עושים פה ואנחנו לרשותכם, לחזק, לדחוף איפה שצריך.
אברהם נגוסה: ללחוץ על מנת לחזק ולפתח את המקום הזה, כדי שתהיה הזדמנות שווה לעוד ילדים שזקוקים למקום הזה.
זאב בנימין בגין: אדוני יושב הראש, חברי דודי אמסלם, אני רואה בשנתיים האחרונות דרך עבודתך, את תשומת הלב המיוחדת שאתה מקדיש לאנשים ולמשפחותיהם, היותר חלשים בחברה.
זאב בנימין בגין: יכולות להיות לנו מחלוקות בנושאים אחרים, כלליים, אבל בעניין הזה ניכר הדבר בכל מעשיך ועצם העובדה שלפני כמה שנים סייעת למשפחה להקים, לאפשר את הקמת המוסד הזה, - - - זכות שתעמוד לך - - - במקום אחר, אנחנו פה בישיבה של מטה, אבל יש גם ישיבות אחרות בכוללים אחרים.
זאב בנימין בגין: אני אציג את עצמי.
זאב בנימין בגין: אני בנה של אליסיה עליזה לבית ארנולד, שלימדה אותי הרבה בתחומים האלה ואשר הקימה את ארגון הגג של הנכים, והייתה אשת חסד אבל היא לימדה אותי שני עקרונות.
זאב בנימין בגין: האחד זה העניין של המשפחה.
זאב בנימין בגין: היא הצליחה – ואני מדבר אתכם על לפני 40 ו-50 שנה – גם להתרים אנשים, כמעט כמו שאתם עושים פה, אבל להיפך.
זאב בנימין בגין: היא התרימה אנשים כדי לשלוח אמהות קשות יום לסוף שבוע ועוד כמה ימים למלון באילת, כדי לשחרר אותן מהעול היום יומי.
זאב בנימין בגין: אני אומר אמהות, כי אני מפרש גם בימינו אלה, אני חושב פירוש נכון, את הפסוק שלא נכון תמיד, אבל נכון עדיין לעתים קרובות – בן חכם ישמח אב.
זאב בנימין בגין: בן כסיל, תוגת אימו.
זאב בנימין בגין: כסיל זה לא טיפש.
זאב בנימין בגין: או לא רק.
זאב בנימין בגין: כסיל - - - קשיים.
זאב בנימין בגין: האוזן בלילה היא בדרך כלל של האמא, זאת שאומרת קודם אבל הוא עוד לא זוחל, והבעל אומר תעזבי, תעזבי, גם אצל השכנים לקח זמן ולכן האמהות הן באמת הציר של העניין.