GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: לא הצלחתי להבין את האירוע מבחינתך, כתוב לי מכתב, תן לי את הנתונים.
דוד אמסלם: רק השבוע ישבתי עם נציבות שירות המים לגבי נושא אחר של מחיר ההפקה, אני לא אלאה אתכם.
דוד אמסלם: זה מעניין?
<מוטי דותן: בטח.
דוד אמסלם: הרי מה הסיפור?
דוד אמסלם: הרי כדי למכור את זה ב-1.81 שקל, זה מחיר המכירה, באנו למפיקים הפרטיים ואמרנו להם 'רבותיי, זה לא מים שלכם, אם אתה שם משאבה בכנרת ושואב, זה לא שלך, אתה תשלם כמו כולם'.
דוד אמסלם: לכל אחד יש מחיר הפקה אחר, יש אחד שיש לו קידוח, לכן הולכים לעשות עכשיו דיון על כל אחד ואחד כמה זה עולה לו, זאת אומרת כמה עולה לו הפקה, נותנים לו רווח סביר ובדלתא זה בעצם ההיטל שמטילים עליו כדי להעביר את זה לאלה שהיום היו משלמים למקורות וקונים ממקורות ב-2.5.
<יפת דוד: נחזור למחסור במאגר.
<יפת דוד: המאגר, שהוא ממש סם חיים שלנו, מוטי שלח מכתב לפני שנה וחצי לשר החקלאות בנושא הצורך שלנו במאגר דחוף ולא לחכות עוד, אבל אני אגיד לך מה הבעיה, הם מחכים לנושא הזה של ספק מרחבי.
<יפת דוד: הנושא של ספק מרחבי יכול להימשך זמן, זה תלוי באגודות מים שכנות ולהגיע להסכמה.
<יפת דוד: מכיוון שזה אצלנו ממש זועק לשמים, אמרתי שאולי אפשר לעשות לזה מסלול עוקף.
דוד אמסלם: אני אגיד לך מה לדעתי הכיוון.
<יפת דוד: אני אולי אתן לך מכתב - - -
דוד אמסלם: אין בעיה, אתה יכול לפנות לרשות המים, לגרזי, תגיד לו שאתה דיברת איתי, שהייתי כאן, אנחנו סיכמנו עם הממשלה שכל שנה יושקעו במשך שבע שנים כ-200 ומשהו מיליון שקל, לדעתי 250 מיליון שקל כל שנה, בנושא של המים המושבים, בתשתיות, זה אומר בקווים, מאגרים וכו'.
דוד אמסלם: אז לדעתי זה סיכום שלי עם הממשלה.
<יפת דוד: בלי התוויות?
<יפת דוד: זו הנקודה.
דוד אמסלם: אתה יכול להגיד להם, 'רבותיי, היה פה יושב ראש ועדת הפנים, אמר לנו שסוכם', אני אומר לך שסוכם, זה מיליארד וחצי שקל בשבע השנים הקרובות.
דוד אמסלם: אתה אומר 'רבותיי, אני רוצה מאגר, אני מבקש לבוא איתי' - - - אני מניח שזה מצ'ינג כזה, אני לא יודע בדיוק מה העסקה.
<קריאה: כמו שהייתה.
דוד אמסלם: תגיד לו, אם תהיה בעיה, תרים אליי טלפון.
<יפת דוד: טוב, אני אסיים את הדברים שלי בריכוזים רק, בשורה התחתונה.
<יפת דוד: סך הכול המפעל הזה מורכב מ-135 קילומטר של צנרת מים, כמו שאתם רואים זה מכפר קיש עד לבקעת ארבל - - -
דוד אמסלם: אתם עצמכם לא מטהרים?
<יפת דוד: לא אנחנו מקבלים מים מטוהרים.
<יפת דוד: הטיהור נעשה על ידי הרשויות, אגודות המים לא מתעסקות בטיהור.
<מוטי דותן: אנחנו מטהרים, לא הוא.
<מוטי דותן: אנחנו מטהרים ומעבירים אליו.
<יפת דוד: כן.
<יפת דוד: מאגרים, הקמנו שלושה מאגרים.
דוד אמסלם: עכשיו, הוא לא אחראי גם על הנושא של הטיהור.
<מוטי דותן: לא, הוא אגודת מים.
<מוטי דותן: המט"ש זה רשויות.
<יפת דוד: אנחנו פתרון הקצה של הטיהור.
דוד אמסלם: יש לכם גם קידוחים?
<יפת דוד: לא, אנחנו לא כמו אגודות מים שמפיקים מים.
<יפת דוד: אמרתי, אנחנו הנגב של הגליל, במים שפירים מקבלים - - -
דוד אמסלם: אז מה שאתם עושים, אתם מקבלים מים ומוכרים מים?
<יפת דוד: זה המים השפירים, אבל היום יש לנו מים משלנו, המים של המפעל להשבה.
<יפת דוד: המפעל להשבה זה מים - - -
דוד אמסלם: אבל אתה מקבל אותם.
<יפת דוד: אני מקבל אותם, לא מפיק מים.
דוד אמסלם: בבסיס אתה מקבל מים ומוכר.
<יפת דוד: אני מוביל אותם.
דוד אמסלם: ברור - - - אתה מקבל אותם במחיר אפס.
<יפת דוד: לא, אמרתי שלא, אמרתי מ-60 אגורות עד 2 שקלים.
<יפת דוד: הממוצע שלנו - - - מעניין אותך ממוצע?
דוד אמסלם: למי אתה משלם את זה, למקורות?
<יפת דוד: לא, למפיקים עצמם.
<יפת דוד: בעמק יזרעאל יש מקורות ויש פלגי מים, יש אגודת המים עמק הירדן, יש לבנים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אצלם הם חייבים לטהר את המים, אתה מטהר את המים - - -
<מוטי דותן: במחיר אפס.
דוד אמסלם: נו, אז למי אתה נותן את זה?
דוד אמסלם: אתה מוכר לו את זה?
<יפת דוד: לא, במאגר שדה אילן אני מקבל אותו במחיר אפס, זה המקור היחידי שאני מקבל מחיר אפס.
דוד אמסלם: אבל למה הם מוכרים לך את זה?
<יפת דוד: כי יש לנו הוצאות אנרגיה.
<מוטי דותן: הם לא מרוויחים, הם רק את ההוצאות.
דוד אמסלם: הם נותנים לך את זה בקצה של המפעל או באיזה שהיא נקודה אחרת?
<יפת דוד: לא, הם מוליכים את זה גם בתוך המפעל שלהם, גם להם יש איזה שהוא מפעל פנימי.
דוד אמסלם: יפת, הוא צריך להביא את זה לקצה במחיר אפס, אם הוא נותן לך את זה בקצת יותר מרחק מהקצה, אז הוא באמת מחשב לך את העלות.
<יפת דוד: אין לנו טענות, הטענה היחידה שיש לנו, הבעיה היחידה שיש לנו זה לגבי אגודת המים עמק הירדן שאנחנו מקבלים מים שם במחיר מאוד גבוה, מים שפירים.
<יפת דוד: זה לא במחיר מים שפירים, זה במחיר - - -
דוד אמסלם: מי זה ראש המועצה?
<מוטי דותן: עידן גרינבאום.
דוד אמסלם: הוא מפיק?
<יפת דוד: לא, זה אגודת המים, זה לא הוא.
<יפת דוד: זה עמק הירדן, אגודת המים.
דוד אמסלם: הם מפיקים?
<יפת דוד: כן, הם מפיקים מים, מפיקים גדולים, הם מדינה בפני עצמה.
דוד אמסלם: מהכנרת?
<יפת דוד: לא - - -
דוד אמסלם: הסיפור הזה הולך להסתיים.
דוד אמסלם: בחודשים הקרובים נגמר האירוע.
<יפת דוד: הם מתנהגים בצורה הזאת.
<מוטי דותן: חבר'ה, הילדים האוטיסטים מחכים לנו.
<יפת דוד: אוקיי, לסיכום, אם מהסיור הזה, מהביקור שלך תוכל לעזור לנו לפתור את הבעיה של המחסור במים, זה הדבר המרכזי היום שעומד מולנו.
<יפת דוד: אנחנו יודעים לעשות דברים, יודעים להקים מאגרים, להקים תחנות שאיבה וקווי הולכה, יודעים לעשות את זה בצורה יעילה.
דוד אמסלם: יפת, אתה תכתוב לי מכתב מסודר לגבי הנושא של המחירים ואני - - -
<יפת דוד: בסדר.
<מוטי דותן: חברים, אנחנו עוד לא הולכים, יושב ראש הוועדה יוצא רגע להגיד דבר תורה ברדיו וכשאתה מסיים אנחנו זזים.
דוד אמסלם: (בסיור בבי"ס לאוטיסטים ע"ש בנימין רוטמן)
<בשמת מעוז: זה בית ספר לאוטיסטים, בית ספר שנותן מענה לכל תלמידי מחוז צפון, מגיעים אלינו מ-22 יישובים.
<בשמת מעוז: אנחנו מקבלים תלמידים מגיל 12 עד גיל 21.
<בשמת מעוז: יש לנו חריגות של תלמידים שמגיעים כבר מגיל 11, כדי לא לעשות להם שני מעברים.
<בשמת מעוז: אנחנו בית ספר שתוכנן באופן מיוחד עבור האוכלוסייה הזאת גם ברמה האדריכלית, אתם תראו את הייחודיות של בית הספר ואני חושבת שכבר בכניסה תראו שזה בית ספר יחיד ומיוחד.
<בשמת מעוז: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם המועצה האזורית גליל תחתון.
<בשמת מעוז: מבחינתנו לי יש שני אבות - - -
<מוטי דותן: את קצת מתבלבלת, המועצה זה הבעלים של בית הספר.
<בשמת מעוז: למה התבלבלתי?
<בשמת מעוז: אמרתי שיש לי שני אבות, האבא הראשון זה המועצה, האבא השני זה הכפר, כי אנחנו נמצאים גם בתוך כפר הנוער כדורי ולכן אנחנו גם משתייכים לחינוך ההתיישבותי ולא למחוז צפון.
<בשמת מעוז: מבחינתנו אנחנו שמורים ובטוחים ומוגנים.
<בשמת מעוז: ואנחנו כאן עובדים, כרגע יש לנו 42 תלמידים, היום התקבל תלמיד חדש שהגיע באופן מיוחד ממוסקבה, עלייה מלפני חודש.
<קריאה: שמעו עלייך גם במוסקבה.
<בשמת מעוז: הייתי במוסקבה ועכשיו מתכננים להגיע משלחת גדולה ממוסקבה.
<בשמת מעוז: מסתבר שהם חיכו שם חמש שנים כדי להיקלט בבית הספר ולילד לא הייתה מסגרת.
<בשמת מעוז: יש שם בעיה רצינית.
<בשמת מעוז: כך שיש לנו במה להתגאות, למדינת ישראל יש הרבה במה להתגאות.
<בשמת מעוז: אז אנחנו נהיה 43 תלמידים, בשנה הבאה אנחנו גדלים ל-56 תלמידים.
<בשמת מעוז: אנחנו פה בגבול שלנו זה עד 70, אנחנו לא יכולים לקלוט יותר.
<בשמת מעוז: יש לנו כאן קרוב ל-60 אנשי צוות, אנחנו עובדים כל יום מרבע לשמונה עד רבע לחמש, עד ה-15 באוגוסט, אז יש לנו שבוע להתארגן, לעשות שיפוצי קיץ, ואז שבוע להיערך כבר לשנה הבאה.
<בשמת מעוז: אנחנו עובדים, אני בקשר ישיר עם יצחק, מנהל מחלקת חינוך, אנחנו מתחילים את השנה הרביעית.
<בשמת מעוז: מסתבר שיש לי עוד הרבה מה ללמוד ואני שמחה שיש לי הרבה מורים טובים באמצע הדרך.
<בשמת מעוז: אנחנו נעשה סיור ממש ממש קצר, כי אתם לא יכולים, אנחנו צריכים לפחות 45 דקות כדי לראות את כל בית הספר, אז אנחנו נלך לראות רק את החדרים הייחודיים.
<יצחק אשחר: אני אולי אוסיף משפט אחד בהתחלה.
<יצחק אשחר: בית הספר כאן זה חלק ממערך של תפיסת עולם של חינוך מיוחד, החל מגני ילדים וכלה כרגע בבית לחיים שאנחנו מקימים כאן למעשה בתים בתוך הקהילות לקלוט את בוגרי מערכות החינוך.
<יצחק אשחר: מספר הילדים שיש פה בבית הספר, 3 ילדים, בשנה הבאה יהיו 2 ילדים.
<יצחק אשחר: בית הספר לא משרת רק אותנו, רק מאוד חשוב לנו בית הספר כאן, חלק מהחשיבות היא לקיים בית ספר כחלק ממערך הרבה שנים.
<יצחק אשחר: כלומר הילד פה הוא חשוב מאוד, אבל לא רק, חשוב לנו שהילדים האלה למעשה יחיו בתוך עולם של בית ספר, של ימים נורמטיביים, כדי שכולם ילמדו מכולם.
<יצחק אשחר: זה קיים גם בבתי הספר היסודיים, כך גם בגני הילדים, כך גם בתיכון, כתפיסה קהילתית רחבה.
<מוטי דותן: גם גני הילדים המיוחדים הם בתוך בתי הספר.
<מוטי דותן: הכיתות של ה-PDD הן בתוך בתי הספר.
<בשמת מעוז: אז אנחנו נכנסים, תוכלו להיכנס בקבוצות קטנות.
<בשמת מעוז: זה חדר מאוד מאוד מיוחד.
<מוטי דותן: זה גם חדר מועתק ממש, זה לא משרד החינוך.
<בשמת מעוז: אבל זה כדורי.
<מוטי דותן: אבל זה תרומה.
<בשמת מעוז: זה חדר שהוא עם מאוד הטיה לכל הנושא של הוויסות התחושתי, יש לנו תלמידים על הספקטרום והרבה מאוד ילדים שכל הרעשים של העולם מאוד מקשים על התפקוד שלהם, פה הם הילדים הכי מאושרים.
<בשמת מעוז: זו עבודה של אחד על אחד, מטפל וילד, ונכנסים פעמיים בשבוע ל-20 דקות והשאיפה שלנו שתהיה לזה השפעה גם מה שנקרא במרחב הציבורי.
<מוטי דותן: כל הרעיון של בשמת זה לנסות להכין אותם לחיים האמיתיים, כמה שאפשר, לא עם כולם אפשר.
<בשמת מעוז: אנחנו נראה את זה מבחוץ, זה החדר השחור, זה חדר הוויסות.
<בשמת מעוז: לכאן אתם יכולים להיכנס אם אתם רוצים לחוות את החוויה.
<בשמת מעוז: אני אסגור אתכם בפנים, כך תרגישו את הקלסטרופוביה, אבל בשביל החבר'ה שלנו זה לא קלסטרופובי, זה צורך.
<בשמת מעוז: זה החדר לוויסות חזותי.
<בשמת מעוז: כאן עובדים על חוש הראייה, חוש המימוש, חוש השמיעה, יש כאן מזרון מים, כל הנושא של הרחה, מסז'ים, כדורים, יציבות.
<בשמת מעוז: החדר הזה הוא חדר לבן, כדי שהוא ייתן תחושה של מקום שהוא סגור, מכיל, מרגיע.
<בשמת מעוז: אנחנו לא מדליקים את הכול כמובן, זה מציק, יש פה הצפה של גירויים וזה מקום מאוד מאוד טוב לכל יצירת התקשורת.
<בשמת מעוז: יש לנו למעלה מ-60% מהתלמידים שלא מדברים בכלל, הם לא ורבליים, הם נמצאים באמצעי תקשורת חזותיים.
<בשמת מעוז: 90% מהתלמידים הם נוטלי תרופות, יש להם מה שנקרא תחלואה כפולה, בעיקר תרופות פסיכיאטריות, להרגעה, להפחתת חרדה, דיכאונות ואימפולסיביות.
<מוטי דותן: רק אני אוסיף, שלא תחשבו שזה משרד החינוך, זה הכול החלומות של בשמת.
<מוטי דותן: את כל הפנטזיות שלה בחיים היא הגשימה פה.
<בשמת מעוז: כן, לגמרי.
<מוטי דותן: וצריך להגיד עוד דבר, שכשאני נחמד אחת לחודש אני פה גם בא להירגע קצת.
<בשמת מעוז: אז באמת מי שמווסת לא צריך את זה, זה גורם לו דווקא לעוררות, ומי שצריך ויסות אז זה מאוד מרגיע.
<יצחק אשחר: עוד התערבות אחת חשובה שלכם כוועדה.
<יצחק אשחר: החבר'ה האלה מסיימים את הלימודים שלהם באמצע אוגוסט, בין אמצע אוגוסט לתחילת ספטמבר הם בבית.
<יצחק אשחר: ילדים כאלה בבית, הם מטפסים על הקירות וההורים שלהם מטפסים על קירות.
<יצחק אשחר: המערכת לא מצאה פתרון מה עושים בשבועיים האלה, הציפייה שלי, שהמדינה, משרד החינוך, יבואו ויגידו, 'רק רגע, בואו נשחרר קצת את ההורים ונאפשר'.
<יצחק אשחר: המדינה לא עושה את זה, לצערי, והחלטנו שאנחנו כמועצה - - -
<מוטי דותן: זה אחד הגורמים שמייצר לי עוד צרות, הוא קיבל יוזמה לפני שש שנים שאנחנו עושים קייטנה שבועיים לילדים האלה.
<מוטי דותן: מכל מיני מקורות שלנו.
דוד אמסלם: משרד הרווחה - - -
<יצחק אשחר: לא, הם לא מתעסקים בזה.
<מוטי דותן: הבאנו לפה את יוסי סילמן.
דוד אמסלם: להם יש קייטנות - - -
<יצחק אשחר: - - - כיסאות, כדורים פורחים, אנחנו צוללים איתם על דבר כזה ואף אחד - - - אנחנו נדאג לעצמנו, הוא ייתן לי את הכסף, אבל למה לא מקומות אחרים?
<יצחק אשחר: למה לא כ-build in בכל מערכת לאפשר דבר כזה, לשחרר את ההורים.
<מוטי דותן: ניסינו לקבל, מהרווחה ומזה, בסוף אמרתי להם 'לכו קיבינימט, אל תפריעו לנו', הילדים האלה, כל הרעיון שלו זה לתת להם בקיץ מה שילד רגיל שהולך למחנה של בני עקיבא או - - -
<יצחק אשחר: הם ישנים בלילה באוהלים, הכול נותנים.
<מוטי דותן: הם טסו במטוס לאילת, כדור פורח.
<מוטי דותן: יש פה ילד אומנה, בעלייה למטוס בשדה דב באילת, הוא אומר לי 'געוואלד, רוצים אישור של ההורים הביולוגיים, לא של האומנה'.
<מוטי דותן: ילד קטן, אני יודע מי ההורים הביולוגיים, באיזה חור ביש"ע?
<מוטי דותן: הפכתי את העולם והם עלו על המטוס.
<מוטי דותן: יש שם ילדה שלא דיברה עד גיל 15, המילה הראשונה שהוציאה היה 'מים' אחרי שיט ברפטינג על הירדן.
<מוטי דותן: על יצחק אשחר אני אספר לך בהזדמנות.
<בשמת מעוז: יש לנו שתי קומות.
<בשמת מעוז: הקומה הראשונה זה החטיבה העליונה, מגיל 12 עד 16.
<מוטי דותן: ראוי להגיד שבכיתות עכשיו לומדים.
<בשמת מעוז: כן, לומדים כאן.
<בשמת מעוז: שימו לב לכל מה שיש לנו כאן.
<מוטי דותן: זו מעלית שעכשיו התקנו.
<בשמת מעוז: אתם נכנסים כרגע למפעל קרמיקה, אחת מהנקודות שלנו בחזון בית הספר זה להכין את הבוגרים שלנו להיות בוגר עצמאי בקהילה בגיל 21 ולספק להם סל מיומנויות של עובד, עובד עצמאי ויצרן, ולכן אנחנו עובדים ומכינים אותם לקראת גיל 21.
<בשמת מעוז: יש לנו שבעה מפעלים, אחד המפעלים זה קרמיקה, אז יש לנו קרמיקה, יש לנו קליעת סלים.
דוד אמסלם: הילדים עושים את הסלים האלה?
<בשמת מעוז: כן.
<בשמת מעוז: אנחנו מוכרים לקהילה.
<בשמת מעוז: התלמידים ממש עובדים מהשלב של הייצור עד השלב של המכירה.
<בשמת מעוז: הם גם מוכרים, בדרך הזו הם גם יודעים את כל הנושא של החשבון השימושי וחשוב להגיד שגם התלמידים בתפקוד הכי נמוך שלנו, שזה ממש תפקודים בתמיכה של 100%, ממש תלמידים בוגרים עם טיפול שצריכים עזרה וסיוע ושמירה 24 שעות, הם מייצרים את הפונפונים, כי זו פעולה רפטטיבית, חזרתית, וילד נוסף עושה החלקים הנוספים.
<בשמת מעוז: יש לנו גם מפעל נייר, גם מפעל בד, אריגה, קליעה, ציור.
<בשמת מעוז: אנחנו עכשיו מקימים תערוכה של ציורים מיוחדים, אני רוצה להראות לכם.
<בשמת מעוז: לא הספקנו לתלות אותה, זה ממש חדש חדש.
<בשמת מעוז: זה תלמיד שעושה, תלמיד בתפקוד נמוך ביותר.
<בשמת מעוז: יש לו פה המון המון עבודות, אנחנו מקימים לו תערוכה בקומה השנייה.
<בשמת מעוז: ויש מפעלים שהם במשק.
<בשמת מעוז: אנחנו מנצלים את כל המשאבים שקיימים בתוך הכפר גם לעבודה תעסוקתית, אז יש לנו עבודה בפינת חי, עבודה באורווה, עבודה בחממה ועבודה בגידולי שדה.
<בשמת מעוז: יש לנו הרבה מאוד מפעלים והשאיפה שלנו שאנחנו ביחד עם עמותת אלווין, אתם בטח מכירים את העמותה הזו, נעשה הכשרה גם בקהילה.
<בשמת מעוז: כלומר תלמידים שכבר יצאו, תלמידים מעבר לגיל 16, ייצאו החוצה יחד עם מדריך ואנחנו נכין אותם ממש לתעסוקה בקהילה למפגש עם האזרחים.
<בשמת מעוז: השאיפה שייצאו עם מקסימום מיצוי הפוטנציאל שלהם.
<מוטי דותן: רוב הילדים לא רק שהם לא יודעים איך למלא את כל הצרכים, הם לא יודעים להתקלח, לא יודעים להציע מיטה, אז הדירה הזאת נבנתה כדי לתת להם את כישורי החיים.
<בשמת מעוז: מוטי סיפר לכם, הוא כבר מכיר את ההרצאה שלי בעל פה.
<מוטי דותן: מה שלנו נראה מאוד טריוויאלי, פה זה לא ככה.
<מוטי דותן: לא סתם קוראים לזה דירת הכשרה.
<מוטי דותן: אותו דבר, כל מה שאתם רואים פה, הריהוט והכול, זה לא מכספי מדינה, אבל דיברנו על זה כבר.
<בשמת מעוז: אז הגעתם לדירת ההכשרה שלנו, יש פה דירה שמדמה בית כמו כל אחד שגר בבית, עם כל האלמנטים שהכרחיים לתפקוד מקסימלי.
<מוטי דותן: אבל לא לכל אחד יש נוף לתבור.
<בשמת מעוז: זה לא משרד החינוך, לא תרומות, לא כלום, זה מאלוהים.
<מוטי דותן: זה בורא עולם סידר לנו.
<בשמת מעוז: אז לכאן מגיעים כל התלמידים, החל מגיל 12, ממש ממש מבראשית היותם בתוך בית הספר, הם מגיעים לכאן פעם בשבוע ומבצעים את כל מטלות הבית.
<בשמת מעוז: לכל אחד יש תורנות, יש לנו גם תוכנה באייפד של סמלים שמבנה להם את כל הרצף של הפעילות, ממש, לנקות שירותים, לסדר מיטות, לקפל כביסה.
<בשמת מעוז: כל תלמיד בא ופשוט לומד ומתאמן על אותה מיומנות כשהשאיפה שלנו שבסופו של דבר יישב המבוגר האחראי, יגיד לו 'עכשיו אתה צריך לנגב שולחן' והוא יידע לעשות את הפעילויות מהתחלה ועד הסוף באופן עצמאי לחלוטין ואפילו יבקר את איכות ביצוע המטלה שלו.
<בשמת מעוז: אחד הדברים שאנחנו רוצים להכניס לכאן זה את כל נושא הקולינריה, אנחנו רוצים להגיע לעוד משהו בתחום תעסוקתי.
<בשמת מעוז: אנחנו רוצים להיות מה שנקרא ה-back of של העסקים, להכין לעסקים מסוימים, למשל לקצוץ ירקות, להכין לימונים כבושים, להכין ריבות ופשוט למכור להם את זה.
<בשמת מעוז: ברור לנו שהחבר'ה שלנו לא יכולים לעבוד במסעדה קולחת וערנית, אבל הם כן יכולים לעשות הרבה מאוד עבודות הכנה וגם לקבל על זה כסף.
<בשמת מעוז: זה אחד הפרויקטים שאני מתחילה בשנה הבאה.
<בשמת מעוז: השאיפה שלנו זה שגם התלמידים יכירו את התפקוד של 24 שעות ברצף, בשאיפה שנוכל לעשות פרויקטים עם משרד הרווחה.
<בשמת מעוז: אסור לי להלין פה אנשים ולשלם להם שכר אחרי השעה חמש והשאיפה שלי זה שיבוא לכאן מדריך שיישן עם שני חניכים בתורנות ובשביל זה חשבתי מלכתחילה לשים כאן דלת חיצונית ושאחר הצהריים הם יעשו הבחנה בין זמן בית ספר לזמן אחר הצהריים.
<בשמת מעוז: יש לנו כאן דלת יציאה.
דוד אמסלם: המוסד הזה זה שייך למשרד החינוך?
<מוטי דותן: זה בית ספר.
דוד אמסלם: ומה הבעיה של משרד החינוך, שהילדים יישנו כאן?
<בשמת מעוז: משרד החינוך מממן עד רבע לחמש, לא מעבר.
<בשמת מעוז: צריך ביטוח, צריך משכורות לאנשים.
דוד אמסלם: זאת אומרת את מדברת רק בפן התקציבי?
<בשמת מעוז: מה זאת אומרת בפן התקציבי?
דוד אמסלם: או שיש פה איזה אמתלות אחרות?
<בשמת מעוז: לא, זהו, צריך ביטוח ו - - -
<מוטי דותן: - - - כדי שלא יצטרכו לתקצב.
דוד אמסלם: ואין כזאת מסגרת במדינת ישראל?
דוד אמסלם: הרי הילדים האלה בסוף צריכים ללמוד גם לחיות.
דוד אמסלם: הם לא ללמד אותו בגיל 22 להתחיל את הכול.
דוד אמסלם: ככה ההיגיון - - -
<בשמת מעוז: נכון, זה שיש היגיון זה דבר אחד, זה ש - - - זה דבר שני.
<מוטי דותן: חלק מהרעיון ש - - - שהיא תשרת גם את ילדי בית הספר.
<בשמת מעוז: קודם את ילדי בית הספר.
<בשמת מעוז: אתם נמצאים במרפסת חשובה, אל"ף, כדי להגיד שתראו את ה-50 מדרגות הללו שמובילים אותנו כל יום לחדר האוכל, אנחנו משתמשים בחדר האוכל של כפר הנוער.
<בשמת מעוז: הדבר השני זה שהמרפסת הזאת הולכת לקבל תוכן חדש, אנחנו עובדים על מיזם חדש של שילוב האקדמיה ביחד עם בית הספר.
<בשמת מעוז: אחת השאיפות שלי הייתה לא להשאיר את הידע רק באקדמיה, אלא לעשות שילוב בין האקדמיה לבין השטח, מה שנקרא מחקר הלכה למעשה ואנחנו עובדים ביחד עם אוניברסיטת חיפה, אנחנו נותנים כאן אקדמיה בתחום האוטיזם, ללימוד האוטיזם, לטובת מחוז צפון.
<בשמת מעוז: אני חושבת שלא כל הידע נשאר במרכז.
<בשמת מעוז: יש לנו הרבה מה ללמד והרעיון הוא ללמוד מתוך השטח את הצרכים של התלמידים האלה, לחקור את הנושא ולהפוך את זה למתודות אקדמיות בתוך האוניברסיטאות.
<מוטי דותן: טוב ששמוליק לא פה.
<מיכל ניילינגר: בשנה הבאה אנחנו משחררים בוגר אחד.
<מיכל ניילינגר: סיפרתי לכם על נושא התעסוקה, אנחנו עושים תעסוקה בבית הספר, אז חשבתי לעשות איזה שהוא משהו גם ירוק וגם משתף - - -
<מוטי דותן: מה הבעיה?
<מיכל ניילינגר: הרעיון.
<מיכל ניילינגר: איסוף הגזם, אחרי שגוזמים - - -
<מוטי דותן: לא, את צודקת, יש הרבה בעיות עם איסופי גזם במועצה.
<מיכל ניילינגר: אז יש מכונה שמרסקת, אז אפשר לרסק.
<מוטי דותן: תקשיבי, יש לי מספיק אותו שמשגע אותי, אל תתחילי גם את.
<מוטי דותן: כל רעיון, תביאי לפה, קדימה, אנחנו בעד.
<מוטי דותן: קדימה, יש רעיון.
<מוטי דותן: כל הזמן שולחים אותי לעבוד, תביאו נייר, תבינו היתכנות, תביאו - - -
<מיכל ניילינגר: ואז כולם מרוויחים, אני אספק את העובדים.
<מוטי דותן: אני אשמח, באמת אני אשמח.
<מיכל ניילינגר: ואז המועצה תספק לי את החומר.
<מיכל ניילינגר: (בסיור בכפר הילדים נהר הירדן)
<מוטי דותן: עכשיו תדמיינו, אוספים את הילדים החולים האלה מגיל 9 עד 18.
<מוטי דותן: הרופא המתנדב פה הוא מתנדב לפי סוג מחלה.
<מוטי דותן: הילדים יורדים מהאוטובוס, חרדים, ערבים, מה שאתם רוצים יש פה.
<מוטי דותן: יש פה חבר'ה בשנת שירות, שתיים דרוזיות.
<מוטי דותן: יום אחד באתי לאסוף פה שינשינית אז הם עשו לי הצגה איך הם מקבלים את הילדים?
<מוטי דותן: הם עומדים פה בשני טורים, הילד מגיע, 'אולה'.
<מוטי דותן: כבר יורדות לי דמעות.
<מוטי דותן: אז קדימה, יובל, אחריך.
<יובל חלמיש: קדימה.
<מוטי דותן: עפיף, יש לי פה שתי בנות שירות דרוזיות מבית ז'אן.
<מוטי דותן: אני רוצה להביא את השייח' לפה.
<יובל חלמיש: נעשה פה תיאטרון בריכה??.
<יובל חלמיש: ובדרך נסביר.
<מוטי דותן: השולחנות שאתם רואים.
<יובל חלמיש: יש לנו אירוע היום פה.
<צילה אדלשטיין: הם יחשבו שזה לכבודם, מוטי.
<מוטי דותן: זו פעם ראשונה זוג צעיר התעקש להתחתן פה.
<צילה אדלשטיין: רעיון מקסים.
<צילה אדלשטיין: תראו רק איזה מקום זה.
<צילה אדלשטיין: יובל, תן להם לנשום את המקום.
<יובל חלמיש: ברוכים הבאים לנהר הירדן, מוטי תמיד מגיע באיחור ואז הוא אומר לי שיש לנו עוד חצי שעה פחות.
<יובל חלמיש: לי קוראים יובל ואני מנכ"ל הכפר אוטוטו שלוש שנים.
<מוטי דותן: סליחה, תת אלוף במילואים יובל חלמיש, בבקשה.
<יובל חלמיש: זה במילואים, עכשיו אני בסדיר פה.
<יובל חלמיש: הייתי קצין מודיעין ראשי בתפקיד האחרון, עוד עושה מילואים, כולל אתמול, כולל בשבוע הבא.
<יובל חלמיש: אני פה כשלוש שנים עוד מעט, מנכ"ל העמותה והכפר.
<יובל חלמיש: נמצאת איתנו פה צילה אדלשטיין, נציגת משרד החינוך מחוז הצפון, פה איתנו, את השאר אתם הבאתם.
<יובל חלמיש: נמצאים איתנו שלושה חבר'ה משנת שירות ובשירות לאומי בכפר.
<יובל חלמיש: נעשה קצת שינוי קטן, אני אראה לכם סרטון והם ייתנו כי הם צריכים ללכת לאיזה פעילות.
<יובל חלמיש: דיאנה וקארין, שני בנות שירות לאומי, דרוזיות, מבית ז'אן.
<עפיף עמר: אז אנחנו כאן שלושה, אנחנו כבר לא מיעוט.
<יובל חלמיש: זה פיילוט ראשון, שנה ראשונה.
<יובל חלמיש: באים לפה הרבה להתנדב, דרוזים, אני אספר לכם אחר כך, מכל המגזרים, אבל זו פעם ראשונה שהם שנה פה, בנות דרוזיות, הן פרצו דרך וגם בשנה הבאה אנחנו ממשיכים עם זה, אנחנו עכשיו בתהליך.
<יובל חלמיש: הם כבר היו לא מזמן בבית ז'אן ביום גיוס לקראת השנה הבאה לבנות שירות.
<יובל חלמיש: ורותם, מבית לחם הגלילית.
<יובל חלמיש: המקום הזה הוא מקום של נתינה והתנדבות והם חלק מגרעין ההתנדבות פה, חבר'ה בשנת שירות.
<יובל חלמיש: יש לנו 20 חבר'ה כאלה, שהם חיים פה, גרים פה שנה שלמה, והם הגרעין הקבוע של צוות ההדרכה בכפר ואליהם מצטרפים כל שבוע קאדר של מתנדבים אחרים.
<יובל חלמיש: רואים פה את ארץ ישראל היפה במלוא מובן המילה, יש לנו קאדר של למעלה מ-700 מתנדבים מכל המגזרים.
<יובל חלמיש: אני אעצור פה, ספרו מה זה להיות בשנת שירות בכפר נהר הירדן.
<יובל חלמיש: קצר.
<רותם, מתנדב: לעשות פה שנת שירות בכפר נהר הירדן זה אל"ף, דבר שהוא לא מובן מאליו, הרבה חבר'ה רוצים להגיע לפה.
<רותם, מתנדב: אני לפעמים מרגיש מאוד בר מזל.
<רותם, מתנדב: מגיעים לפה כל שבוע ילדים שאני חושב שאנחנו יכולים להיות איזה שהיא נקודת אור קטנה בחיים שלהם, לעשות להם כמה ימים של טוב על הלב, להוציא אותם מפה עם איזה שהיא חוויה שהם יכולים לקחת איתם להמשך של ההתמודדויות שיש להם בחיים ויש להם התמודדויות לא פשוטות, טיפולים רפואיים כאלה ואחרים, מצב חברתי שנובע מזה.
<מוטי דותן: לפני זה אני חייב להגיד משהו.
<מוטי דותן: זה לא ברור מאליו שבשנת שירות, כי פה יש התמודדות קשה, על כל מקום בשנת השירות יש איזה 60 מתנדבים.
<יובל חלמיש: למה הפסקת לספור?
<יובל חלמיש: יש קרוב ל-200 מתמודדים מדי שנה, אנחנו מראיינים אותם במהלך אוקטובר-נובמבר כי הם צריכים לקבל את דחיות השירות.
<יובל חלמיש: הם מגיעים לפה מהצופים, מהתק"ם והם בשירות לאומי.
<מוטי דותן: עכשיו, מגיע אבא של אחת הבנות, אני לא זוכר מי, הוא עובד משרד השיכון, בוועדה המחוזית, איפה שאת רבה איתי כל הזמן, שולחים לי פתק, 'האם אני יכול להפעיל קשרים?
<מוטי דותן: ' אין שם תנועה משלחת, תנועת נוער, ואוקיי, בחנו אותה וכולם פה אמרו 'וואו, מגיעה ילדה מדהימה, אבל מה?
<מוטי דותן: היא תהיה פה לבד?' זה לא ברור מאליו, אז שלחנו אותה להביא את החברה שלה וברוך ה' זכינו.
<מוטי דותן: אנחנו זכינו.
<מוטי דותן: סליחה שאני מביך אותך.
<יובל חלמיש: דיאנה, תגידי כמה מילים על עצמך.
<דיאנה, מתנדבת: אני דיאנה, בת 19, עוד מעט 20, זאת השנה השנייה שלי בשירות הלאומי, מבית ז'אן, דרוזית.
<יובל חלמיש: בית ז'אן זה כפר דרוזי, היישוב הגבוה במדינת ישראל.
<דיאנה, מתנדבת: עשיתי שירות לאומי שנה א' בבית ז'אן, בבית ספר יסודי, ואז החלטתי לעבור לפה.
<דיאנה, מתנדבת: זו פשוט מתנה מהחיים, לצאת מהבית לבית, לעזוב משפחה בשביל משפחה אחרת.
<דיאנה, מתנדבת: אנחנו 20 אנשים, כל הזמן ביחד, יש לנו אותה מטרה בשנה הזאת, עובדים הרבה, אבל זה שווה, שווה להיות פה.
<דיאנה, מתנדבת: אם לא הייתי מתקבלת לפה לא הייתי עושה שירות לאומי, זו פשוט מתנה מהחיים להיות פה.
<קארין, מתנדבת: אני גם מתחברת.
<קארין, מתנדבת: להגיע לפה, נראה לי, זה דבר שעשיתי שגרם לי ממש לצאת מאזור הנוחות שלי וללמוד עולמות חדשים, לעשות טוב לאנשים כל הזמן.
<קארין, מתנדבת: השנה הזו ממש לימדה אותי שיום טוב זה יום שאני כן עושה משהו טוב לפחות לבן אדם אחד.
<קארין, מתנדבת: לפני זה חשבתי שיום טוב זה יום שאני עושה משהו לעצמי או קוראת בספר או לומדת משהו חדש, ועכשיו כל המחשבה שלי נפתחה ואני מרגישה שממש התפתחתי וזה נותן לי סיפוק עצמי, כל הזמן.
<דיאנה, מתנדבת: זה לא רק לתת, זה גם לקבל.
<מוטי דותן: עדי מתנהגת יפה?
<דיאנה, מתנדבת: אין עליה.
<רותם, מתנדב: אני רוצה להוסיף, הילדים שמגיעים לפה מגיעים לשלושה עד חמישה ימים, שזה נשמע תקופת זמן מאוד מאוד קצרה, אבל איכשהו במקום הזה, ברגע שנכנסים אתה מרגיש שנכנסים לתוך איזה שהיא בועה קסומה שהזמן בה עובר ממש מהר, אבל הכול קורה לאט.
<רותם, מתנדב: אנחנו חווים כל חוויה שיש בצורה הכי עוצמתית והכי מלאת שמחה וכיף ואושר ואז מה שיוצא זה שאחרי שלושה, ארבעה, חמישה ימים נוצר חיבור שמאוד מאוד קשה להסביר אותו עם ילד שאתה מכיר מעט מאוד זמן, שאתה ממלא איזה שהוא תפקיד בחיים שלו, שזה משהו שמאוד מרגש לחשוב עליו, מאוד מרגש לבצע את התפקיד הזה.
<רותם, מתנדב: הפרידות כאן קשות, קשה להיפרד מהחניכים כי אנחנו באמת באמת אוהבים אותם מכל הלב.
<רותם, מתנדב: אנחנו לא עושים פה בכאילו, אנחנו לא משמחים אותם כדי לרצות אף אחד, אנחנו באמת עושים את מה שאנחנו עושים כי אנחנו נהנים מזה וכי אנחנו אוהבים את זה, כי בחרנו להיות פה.
<רותם, מתנדב: אני אגיד שאני אוהב לראות את החוויה פה בכפר בתור, ילד בא לפה עם איזה שהוא תיק, שהוא יכול להיות מלא יותר או מלא פחות, אבל הוא יוצא מפוצץ עם כל מיני דברים שהוא למד על עצמו, פתאום הוא יודע לרקוד, או לשיר או אם הוא מצחיק או אם הוא חברתי, אלף ואחד דברים שילדים לומדים על עצמם פה, כי הם יוצאים מהסביבה שנוחה להם.
<רותם, מתנדב: הם יוצאים עם התיק המלא הזה ואת התיק הזה הם יכולים לסחוב איתם לכל הדברים שיש להם וכל פעם שקצת קשה, אני אוהב להגיד לחניכים שכל פעם שקצת קשה אז שייזכרו בחוויה שהם חוו בכפר ויתמלאו בכוחות.
<צילה אדלשטיין: חשוב לציין שאלה ילדים שפעם ראשונה ישנים מחוץ לבית.
<יובל חלמיש: אני אדבר על זה.
<יובל חלמיש: חבר'ה, תודה רבה.
<יובל חלמיש: כשרואים אותם אז יש עוד עתיד למדינה.
<יובל חלמיש: כשאתה קורא מה שקוראים בעיתונים מדי יום וכשאתה רואה אותם אז אנחנו יכולים להיות גאים.
<יובל חלמיש: וכל שנה הדור רק הולך ומשתבח.
<יובל חלמיש: הביקוש לפה הולך וגדל ואתה צריך להסביר להורים שמי שלא התקבל זה לא שהוא לא טוב, כי יש טובים יותר.
<יובל חלמיש: זה כמו שתמיד הייתי מסביר לכאלה שלא היו מתקבלים למודיעין או לקורס טיס, כי יש תמיד טובים יותר, זה לא אומר שהוא נפל.
<יובל חלמיש: כפר נהר הירדן הוא כפר ייחודי במדינת ישראל ובמזרח התיכון, אין לו אח ורע.
<יובל חלמיש: יש לנו משהו דומה, זה הכפר של דורון אלמוג בדרום, אבל זו אוכלוסייה אחרת לחלוטין.
<יובל חלמיש: דורון ואני חברים עוד מהצבא, אבל אלה אוכלוסיות שלא מתקשרות וממש משהו אחר.
<יובל חלמיש: המקום הזה נבנה מתוך כוונה לעשות כיף ופעילות לילדים עם צרכים מיוחדים, עם מוגבלויות, עם מחלות כרוניות גנטיות שחלקם לא יעברו את גיל 30-40 ויסיימו את חייהם.