GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לילך שפר: והמספר 500 הוא רק במעגל הראשון, רבותי, במעגל השני והשלישי נפגעים כ-2,500 בני משפחה של אותם עובדים.
<לילך שפר: הרשו לי להראות לכם תמונות שצילמתי השבוע במתחם שעומד 300 מטר מהמתחם, שפונה לפני 15 שנים, מיהרו לפנות אותו, 700 עובדים פיטרו – 700 עובדים – פארק לאומי בנו שם.
<לילך שפר: אני מזמינה אתכם להגיע לפארק עם הילדים שלכם, לראות את הסמים ואת הקירות הקורסים ואת השב"חים שמסתובבים שם.
<לילך שפר: הייתי שם השבוע, פחדתי ללכת באמצע היום במתחם הזה.
<לילך שפר: לפני 15 שנה – יש לי כתבות פה, לפני 15 שנה פיטרו 700 עובדים.
<לילך שפר: וגם אני לא נכנסת לחוקיות של המתחם הזה, אם הוא היה חוקי או לא.
<לילך שפר: אל תמהרו במתחם הזה, לעשות לעובדים את הדבר הזה.
<לילך שפר: בקשתנו היא אחת: להציל את מקומות העבודה של העובדים האלה במתחם.
<לילך שפר: כל מה שנדרש בשביל לתת לזה לקרות זה לתת לנו ארכה.
<לילך שפר: אנחנו לא מבקשים להשאיר מתחמים בלתי חוקיים, אנחנו מבקשים ארכה.
<לילך שפר: יש זמן סביר להעתקת חנויות כאלה.
<לילך שפר: תנו לעובדים האלה הזדמנות לעבוד, להשתכר בכבוד.
<לילך שפר: תאפשרו את המשך העסקתם, תאפשרו להם לשמור על רצף הזכויות שלהם.
<לילך שפר: באמצעות הדחייה ניתן יהיה לתת להם להמשיך ולכבד את החלטת בית-המשפט, ועדיין להציל את פרנסתם.
<לילך שפר: אני מבקשת מיושב-ראש הוועדה רשות, שהעובדים ישמיעו את דברם.
דוד אמסלם: בבקשה, מי מהעובדים רוצה לדבר?
דוד אמסלם: בבקשה, תגידי רק את השם.
<פנינה חזי: שמי חזי פנינה, אני עובדת ב"אייס" כבר קרוב ל-20 שנה.
<פנינה חזי: היום אני בת 63, גרה בשכר דירה, אם שכולה, המשכורת שלי מינימום.
<פנינה חזי: ואם הולכים לסגור את המקום הזה, אני הולכת לאבדון.
<פנינה חזי: זה המקום היחידי שיכולתי לחשוב שאחרי הפנסיה שלי אוכל להמשיך לעבוד, כי זה המקום היחידי שיכול להעסיק אנשים בגילי אחרי הפנסיה.
<פנינה חזי: ואם סוגרים את זה, לא יהיה לי לאן ללכת.
<פנינה חזי: אני מבקשת בכל לשון של בקשה: תבינו אותי.
<פנינה חזי: ויש עוד עובדים רבים כמוני ברשת הזו ובכלל במתחם.
<פנינה חזי: אז בבקשה, תצילו אותנו מהאבדון שאנחנו הולכים לקבל עכשיו.
<פנינה חזי: בבקשה.
<פנינה חזי: זה מה שיש לי להגיד.
<פנינה חזי: תבינו את המצוקה שלי כרגע.
דוד אמסלם: בבקשה, נדיה.
<נדיה זלמסקי: שלום לכם.
<נדיה זלמסקי: שמי נדיה, אני חד-הורית עם חמישה ילדים.
<נדיה זלמסקי: ותבין את המצב שלי, נגיד אם זורקים אותי עכשיו מהעבודה, יהיה לי מאוד מאוד קשה למצוא עבודה חדשה.
<נדיה זלמסקי: למה?
<נדיה זלמסקי: נכון, בגלל הילדים, בגלל שאני לא גרה במרכז, אין לי אוטו.
<נדיה זלמסקי: ואני לא יודעת, לפני שבאתי לעבודה שלי, חצי שנה לקח לי למצוא עבודה.
<נדיה זלמסקי: חצי שנה.
<נדיה זלמסקי: לא יודעת, לא קיבלו אותי בשום מקום.
<נדיה זלמסקי: באתי ברגליים שלי באוטובוס למתחם.
<נדיה זלמסקי: לא התעסקתי במכירות קודם.
<נדיה זלמסקי: חשבתי, חשבתי, בסדר, אמצא משהו, לפחות משהו.
<נדיה זלמסקי: אפילו לניקיון לא לקחו אותי.
<נדיה זלמסקי: ופתאום באתי, קיבלו אותי בשמחה, לעבודה הזאת קיבלו אותי בשמחה.
<נדיה זלמסקי: ואני מאוד מכבדת את מקום העבודה שלי, ואני לא רוצה לעזוב ושוב פעם לחפש בכל מיני.
<נדיה זלמסקי: וזה נזק למשפחה שלי, נזק לילדים שלי.
<נדיה זלמסקי: אני צריכה לתת להם אוכל, איך אסתכל בעיניים שלי פשוט.
<נדיה זלמסקי: זהו, אני צריכה לעשות משהו, איכשהו לעבוד, וזה מאוד קשה.
<נדיה זלמסקי: פשוט אני גם מבקשת לתת לנו הזדמנות.
<נדיה זלמסקי: לתת לנו איזשהו אור בעיניים, שנמשיך לעבוד, שלא נהיה זרוקים בחוץ.
<נדיה זלמסקי: בינתיים זהו.
דוד אמסלם: תודה, נדיה.
דוד אמסלם: מישהו עוד רוצה?
<אברהם אלדד: אני כבר עובד בחברה שבע שנים.
<אברהם אלדד: תמיד שמחתי לבוא לעבודה, כי זה בית שני שלי.
<אברהם אלדד: אם את הבית הזה הורסים, הבית הראשון שלי גם ייהרס.
<אברהם אלדד: יהיה לזה השלכות.
<אברהם אלדד: אנחנו לא מחפשים פה מי צודק, אנחנו מחפשים מישהו חכם, מישהו שיבין אותנו.
<אברהם אלדד: אין לנו לאן ללכת.
<אברהם אלדד: אין לי לאן ללכת.
<אברהם אלדד: יש לנו משכנתאות, יש לנו חובות, לקחתי הלוואות, שלא ידענו לפני כן מה זה.
<אברהם אלדד: ויהיה לזה השלכות גם לבית הראשון שלי.
<אברהם אלדד: בן אדם שלא מביא כסף לילדים – עוד מעט חגים, עוד מעט בית-ספר.
<אברהם אלדד: למה לא לבוא הביתה בחיוך?
<אברהם אלדד: למה?
<אברהם אלדד: מה אנחנו מבקשים?
<אברהם אלדד: ארכה של 24 חודשים?
<אברהם אלדד: יש פה מקום, יש אנשים, יש לנו גב, כולם רוצים לעזור לנו.
<אברהם אלדד: למה לזרוק אותנו?
<אברהם אלדד: חיכינו כל כך הרבה שנים, אז עוד קצת, עוד 24 חודש.
<אברהם אלדד: מה, ללכת הביתה?
<אברהם אלדד: מה אגיד לילדים שלי?
<אברהם אלדד: מה אעשה עם כל החובות שלי, עם כל ההלוואות?
<אברהם אלדד: את כל השיניים עשיתי.
<אברהם אלדד: לקחתי הלוואות.
<אברהם אלדד: מאיפה אחזיר אותן?
<אברהם אלדד: אפילו כשחולים הולכים לעבודה.
<אברהם אלדד: עם תפרים, הוצאתי את כל השיניים, באתי לעבודה, כי העבודה זה הבית שלי.
<אברהם אלדד: תודה רבה.
<נאסי עסאף: שלום לכם, אני מכפר ברא, אני עובד שבע שנים.
<נאסי עסאף: אני אבא לשבע ילדים לומדים, וקצת הסתבכתי בחובות, בהוצאה לפועל.
<נאסי עסאף: ואין לי מקום אחר לעבור, אם בגיל שלי, אני בגיל 60 עוד מעט – אין לי איפה ללכת ואין לי איפה לסגור את החובות, גם להמשיך לסגור את החובות שיש לי.
<נאסי עסאף: אז אני מבקש שתתחשבו בנו.
<נאסי עסאף: אין לנו מקומות אחרים, אף אחד לא יקבל אותנו בגילאים האלו.
<נאסי עסאף: אנחנו צריכים לחיות בכבוד, אנחנו צריכים לעבוד בכבוד.
<נאסי עסאף: זה מקום שכבר תפסנו אותו, אמרנו: עד הפנסיה זה מתאים לנו.
<נאסי עסאף: ואנחנו מבקשים שתעזרו לנו בקטע הזה.
<נאסי עסאף: אנחנו לא באים לבקש נדבות, אנחנו באים לעבוד בכבוד.
<נאסי עסאף: אני מקווה שתעזרו לנו בקטע הזה.
<נאסי עסאף: תודה רבה לכם.
<עאסי סולימאן: שמי עאסי סולימאן, גם אני מהעובדים של המתחם.
<עאסי סולימאן: אני עובד כמעט 11 שנים.
<עאסי סולימאן: קודם כול, תודה לכם שהסכמתם לארח אותנו ולשמוע את הזעקה שלנו, שיוצאת מהלב.
<עאסי סולימאן: כי האמת, במתחם שמה, כמו שציינו, רוב העובדים שמה מעל גיל 50 ו-60 גם.
<עאסי סולימאן: זאת אומרת, זו בעיה.
<עאסי סולימאן: לי, למשל, יש חמישה נפשות.
<עאסי סולימאן: ולצאת אחר מהעבודה – זה לפשוט למצוא עבודה חליפית, וגם זה אולי ייקח תקופה ארוכה, בגלל שכולם בבתי-ספר.
<עאסי סולימאן: אז הצעקה שלנו היא באמת מתוך הלב, שתבינו אותנו ממש, ותעזרו לנו לדחות את הסגירה ב-24 חודשים, כי זה עוזר לנו מאוד.
<עאסי סולימאן: וזו התקווה שלנו, ותודה לכם.
דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה לדבר?
<דוד סאלח: אני סאלח דוד, עובד בחברה משנת 1999.
<דוד סאלח: זה הבית שלי.
<דוד סאלח: כשקמתי כל בוקר, חלמתי רק להתקדם בחיים שלי, להתקדם ולהתקדם.
<דוד סאלח: פתאום יום אחד אומרים: סוגרים את המתחם.
<דוד סאלח: איפה אלך, אבא לשני ילדים, עם משכנתאות, עם הלוואות?
<דוד סאלח: אני מבקש מכם בכל לשון של בקשה, רק להתחשב בעובדים.
<דוד סאלח: והניהול המשפטי ודברים כאלה אותנו לא מעניין, ואף אחד לא אמר לנו על זה.
<דוד סאלח: אנחנו בסך הכול מחתימים כרטיס, הולכים, מביאים פרנסה הביתה.
<דוד סאלח: זה מה שחשוב לנו.
<דוד סאלח: לא רוצים להתמוטט בכבישים, לחפש עבודה.
<דוד סאלח: תודה רבה לכם.
<רפי שושן: אני רפי שושן, אני בן 64, גמלאי צה"ל ונכה צה"ל.
<רפי שושן: אני כבר עובד ברשת 17 שנה על שכר מינימום, אבל אין הרבה מקומות עבודה במשק שמקבלים עובדים בגיל מבוגר.
<רפי שושן: ולכן בקשתנו היא שתשמרו לנו על מקום העבודה הזה, כי אם ייסגר מקום זה, רוב העובדים, הן שלנו והן של כל המתחם, ימצאו את עצמם ללא מקום עבודה וללא פרנסה.
<רפי שושן: תודה.
דוד אמסלם: טוב, רבותי, הייתי רוצה לשמוע, ברשות
דוד אמסלם: כם – אשר, תן לנו איזה סקירה איפה עומדים הדברים, ואחרי זה נחשוב מה אנחנו עושים עם כל מה ששמענו.
<אשר זליגר: קודם כול, אני מסכים עם ההערה הראשונה של אדוני, שאנחנו קצת חשים אי נוחות מקיום הדיון כשההליכים מתנהלים.
<אשר זליגר: בית-משפט השלום דן בבקשה של בעלי החנויות ושל בעלי המתחם לדחות את מועד צו הסגירה.
<אשר זליגר: הוא קבע את המועד ל-1 בספטמבר.
<אשר זליגר: וערעור על זה הוגש, ותלוי ונדון בבית-המשפט המחוזי.
<אשר זליגר: כך שקצת אי נוחות, ובכל זאת כמובן אנחנו מכבדים את המקום, וכמובן נסביר כמה דברים בהקשר הזה.
<אשר זליגר: קודם כול, המרכז המסחרי הזה – נאמר פה מקודם ששאלה אם כן או לא – הוא לא חוקי.
<אשר זליגר: בית-משפט - - -
דוד אמסלם: אענה לך על ההערה הראשונה שלך.
דוד אמסלם: תראה, אני עושה כאן את הדיון לא בהיבט של הראיות והעובדות, ולגבי הנושא הזה, אם זה חוקי, לא חוקי, ולמה וכמה.
<אשר זליגר: לגבי המצוקה האנושית.
דוד אמסלם: אני בא מזווית העובדים.
דוד אמסלם: פעם שנייה, בית-המשפט לא דן על סוגיה שהממשלה לא הביאה אליו.
דוד אמסלם: מחר תבוא לבית-המשפט, תגיד לו: השתכנעתי, אני לוקח את התביעה שלי – ואין בית-משפט.
דוד אמסלם: אז לכן צריך להבין: בית-המשפט בא לדון בטענה שמישהו הביא אותה.
דוד אמסלם: ומי הביא את זה?
דוד אמסלם: אז לכן אני לא מקבל את הטענה לא מכאן ולא מכאן.
<אשר זליגר: לא המדינה, בעלי החנויות והמתחם.
דוד אמסלם: אמרתי, מי הביא את הבקשה.
דוד אמסלם: אמרתי, אני לא בא מזווית של הבעלים, הם לא מעניינים אותי.
דוד אמסלם: למרות שאם זה היה מעניין אותי, הייתי מביא את זה גם.
דוד אמסלם: הם פשוט לא מעניינים אותי, אני לא שם.
דוד אמסלם: אני רק רוצה לספר, וכדי שניכנס לקונטקסט היותר רחב, אשר, הרי זה ברור לך שזו לא פעם ראשונה שאנחנו דנים כאן על הנושאים האלה.
<אשר זליגר: גם אני הייתי - - -
דוד אמסלם: עשינו במגזר הערבי מספיק דיונים.
דוד אמסלם: בתי-המשפט הוציאו שם פסקי דין חלוטים, בדיוק כמו זה, המדינה לא אכפה אותם עשרות שנים, ואחרי זה חוקקנו כאן חוק כדי להכשיר את העבירות שבית-המשפט כבר פסק לגביהן.
דוד אמסלם: אז בוא לא נלך לשם.
דוד אמסלם: בוא נבוא עכשיו לעניין.
דוד אמסלם: שמעת את האנשים, אנחנו מבינים מה קורה כאן, בוא נראה איך אנחנו מתקדמים.
<אשר זליגר: אני מגיע לעניין.
<אשר זליגר: וכמו שהתחלתי לומר, המתחם הזה, בית-משפט כבר קבע לפני שנים שהוא לא חוקי.
<אשר זליגר: השאלה שתלויה היא לא החוקיות שלו, אלא המועד.
<אייל לוי: אתה יודע שאת המתחם הזה - - -
דוד אמסלם: אשר הוא לא הבן אדם הרע פה.
דוד אמסלם: הבאנו אותו איך אנחנו יכולים להתקדם, אם בכלל.
<יואב שמחי: שיעזור לנו.
<אשר זליגר: אז כאמור, המקום הזה הוא לא חוקי, זה מקום מסחרי שפועל במקום שאמור להיות חקלאי.
<אשר זליגר: לא לזה הוא נועד.
<אשר זליגר: כתב אישום נגד המקום הזה הוגש כבר בשנת 2006.
<אשר זליגר: כבר משנת 2006 בעלי החנויות ובעלי המתחם יודעים טוב מאוד את עמדת המדינה, והם צד להליך.
<אשר זליגר: בינואר 2013, אדוני, לפני 4.5 שנים, קבעו הצדדים בהסכמה – בהסכמת בעלי החנויות, בהסכמת בעלי המתחם – שהמקום ייסגר ב-17 ביולי 2015.
<אשר זליגר: זאת אומרת, לפני שנתיים, לפני החגים של שנת 2015.
<אשר זליגר: מאז אנחנו נמצאים כאמור 4.5 שנים מאוחר יותר מהמועד שבו הוסכם שהמקום ייסגר, ושנתיים אחרי המועד שהיה צריך כבר להיסגר.
<אשר זליגר: ומכאן, ככל שהיו שואלים את דעתי, אז הדיון היה צריך לעסוק בשאלה מה עשו מנהלי הרשתות, מה עשו בעלי החנויות במשך 4.5 שנים למצוא חלופה.
<אשר זליגר: אם היו טורחים ועובדים אז, לא היינו היום במצוקה האנושית הקשה ששמענו פה, ואף אחד לא חולק על זה שהתחושה או הסיפורים הם בהחלט קשים.
<אשר זליגר: אבל האחריות, בכל הכבוד, צריכה להיות מופנית למי שבמשך 4.5 שנים לא עשה דבר.
<אשר זליגר: לא מדובר פה לא על רעם ביום בהיר, ולא משהו שמישהו הופתע, ולא משהו שבית-משפט לא נתן זמן להתארגן.
<אשר זליגר: הסיבה שלפני 4.5 שנים קבעו את זה ללפני שנתיים, זה בדיוק כדי לאפשר שנתיים וחצי זמן לעבור.
<אשר זליגר: והנה אנחנו נמצאים שנתיים אחרי אותן שנתיים וחצי ואנחנו עדיין שם.
<אשר זליגר: בהקשר של תיקון החוק, אדוני, הוועדה הנכבדה הזו קידמה תיקון חוק משמעותי לחוק התכנון והבנייה.
<אשר זליגר: אני רק מזכיר, שבתיקון החוק שייכנס לתוקף באוקטובר הקרוב, צווים כאלה, לא ניתן לדחות אותם אלא – הכלל יהיה שצריך לבצע אותם תוך 30 ימים, אבל במקרים חריגים ניתן יהיה לדחות אותם עד שנה.
<אשר זליגר: כאמור, אנחנו נמצאים פה הרבה מעבר, כך שאם החוק היה בתוקף, אם הוא היה חל על הצווים האלה, אז גם לא היינו מגיעים לארבע וחצי שנים.
<אשר זליגר: זה המקום בו אנחנו נמצאים.
<יואב שמחי: אפשר רק לומר דבר אחד, להסביר?
<יואב שמחי: הרשת הייתה בפשיטת רגל לפני ארבע שנים, "אלקטרה מוצרי צריכה" קנתה אותה, העלתה אותה על הרגליים.
<יואב שמחי: תבין, כשאתה מנהל רשת קמעונאית שבמצבים קשים, אתה יודע באיזה מצב כלכלי קשה המדינה הייתה.
<יואב שמחי: עשינו תוכנית הבראה, המתחם וכל הרשת עלתה על הרגליים, רשת חברת השקעות קנתה אותה.
<יואב שמחי: עכשיו זה, אתה יודע, הם בדיוק ממריאים, ושמים להם טיל פאג'ר בתוך המטוס.
<יואב שמחי: זה מה שקורה.
<יואב שמחי: ואתה צודק בכל מה שאתה אומר.
<יואב שמחי: תחשבו על העובדים, זה הכול.
<יואב שמחי: ואפשר לחשוב.
<יואב שמחי: אם היינו יודעים את זה לפני שנתיים, תאמין לי שלא הייתי נותן לו, למנכ"ל, דקה אחת לשבת שמה, עד שהוא ימצא אלטרנטיבה.
<יואב שמחי: ובשבילי זו הייתה הפתעה טוטלית, וגם לעובדים.
<אשר זליגר: יכול להיות שהפתרון הוא שהמנהלים שלא טרחו במשך כל כך הרבה שנים, יצטרכו לשלם עכשיו שכר עבור העובדים.
<אשר זליגר: אני מסכים שלא העובדים צריכים לשלם את המחיר.
<יואב שמחי: אבל המנהלים האלה זה מנהלים חדשים.
<יואב שמחי: זה בעלים חדשים, מנהלים חדשים.
דוד אמסלם: יואב, רק שנייה, ברשותכם.
דוד אמסלם: רצית לומר משהו.
<נועה עמירב-פטאל: כן, השלמה.
<נועה עמירב-פטאל: נועה עמירב, משרד המשפטים.
<נועה עמירב-פטאל: אנחנו באמת שומעים את הדברים הקשים כאן, ובאמת ראוי לקיים דיון מה המענה שצריך לתת לעובדים.
<נועה עמירב-פטאל: ובאמת הדיון הזה צריך לבוא לפתחם של מנהלי החברות, בעלי המתחם, שידעו כבר לפני ארבע וחצי שנים, כמובן לפני יותר שנים, על עמדת המדינה - - -
<לילך שפר: סליחה, אתם מחזירים את זה כל פעם למקום הזה וזה לא המקום בכלל.
דוד אמסלם: שנייה, לילך.
<נועה עמירב-פטאל: - - - על כך שהמתחם הזה צריך להיסגר.
<נועה עמירב-פטאל: אני חושבת שכולנו יכולים לדמיין סיטואציה, שהשכן שלנו מחליט לבנות לידינו באופן בלתי חוקי, בצורה שסותרת את התוכניות שחלות על הקרקע וללא היתר מבנה.
<קריאה: מה זה קשור בכלל?
<נועה עמירב-פטאל: מעסיק במבנה הזה עובדים לצורך עסק שהוא מרוויח ממנו.
<נועה עמירב-פטאל: אבל אנחנו, השכן, נבוא וננסה להתנגד וננסה לקדם הליכים כדי למגר את התופעה הזאת.
<נועה עמירב-פטאל: ובסופו של דבר כשסוף סוף נקבל מענה, ובתי-משפט יורו לו להתפנות ולסגור ולהסיר את העבירה הזאת, ברגע האחרון הוא יחכה, ואז יגיד לעובדים שלו: אתם שומעים, לא עדכנתי אתכם - - -
<לילך שפר: אף אחד לא הביא אותנו לפה.
דוד אמסלם: לילך.
<נועה עמירב-פטאל: ותגידו לו, שפתאום יש כאן עוד שיקול, שעד עכשיו נמנעתי מלהעלות אותו – אגב, הנושא זה כן עלה בהחלטת בית-משפט השלום במאי, אבל את זה נשים בצד – נמנעתי מלהעלות אותו, ואשתמש בו עכשיו, למעשה אשתמש בעובדים כדי לנסות להרוויח עוד קצת זמן.
<נועה עמירב-פטאל: ואתם, כאותו שכן שבנו לידו, ושלטון החוק מבחינתו אין לו משמעות, לא יהיה לכם שום מזור.
<נועה עמירב-פטאל: ובעצם אנחנו נמצאים כאן בסיטואציה עוד הרבה יותר משמעותית של בנייה של מתחם ענק.
<נועה עמירב-פטאל: אנחנו מדברים פה על אלפי מטרים שנבנו שלא כדין, בית-משפט קבע שוב ושוב, שהמבנה הזה צריך להיסגר, להפסיק את השימוש בו, ובהמשך גם להיהרס.
<נועה עמירב-פטאל: אין ספק שהעובדה שהעובדים נותרו ללא מענה זו בעיה קשה.
<נועה עמירב-פטאל: ואכן, צריך לבוא למנהלי החברות ולמצוא מענה באמצעות - - -
דוד אמסלם: לא לא לא, רק שנייה, נועה, דקה.
<אברהם אלדד: לא, אם הגענו - - -
דוד אמסלם: כאן לא מדברים כשמתעצבנים.
<אברהם אלדד: אני לא מתעצבן, פשוט כואב לי.
דוד אמסלם: שנייה, לא לא.
<אברהם אלדד: אלדד.
<אברהם אלדד: פשוט כואב לי.
דוד אמסלם: פה לא מדברים גם כשכואב.
דוד אמסלם: פה מדברים רק כשמקבלים את זכות הדיבור.
דוד אמסלם: הבנתי אתכם, תאמין לי.
דוד אמסלם: לא צריך יותר להתעצבן, זה בסדר.
דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע אותה.
<נועה עמירב-פטאל: אני אומרת שאין ספק שצריך לתת מענה.
<נועה עמירב-פטאל: ולא יכול להיות שבכל מקום שבו יפעל עסק ללא רישיון, ללא היתר, הוא ישתמש בעובדים שלו כדי - - -
דוד אמסלם: נועה, ברשותכם, אני רוצה לקחת את הדיון למקום אחר.
דוד אמסלם: תראי, אני באמת בא מזווית העובדים, זה מה שמעניין אותנו כאן.
דוד אמסלם: דרך אגב, אם היו פה 20,000 עובדים במתחם, לא הייתם סוגרים אותו, מבטיח לכם.
דוד אמסלם: ככל שהבעיה יותר גדולה, הבעיה הופכת להיות הבעיה של המדינה.
דוד אמסלם: אם זה היה רק קיוסק עם שני עובדים, גם לא היה דיון פה כנראה.
דוד אמסלם: לכן, גם בזמנו, אני רוצה להזכיר לכם, ולך גם, אשר, במסגרת חוק ההסדרים, העברנו והכשרנו את כל עבירות הבנייה במגזר הערבי עד 2014.
דוד אמסלם: עשרות אלפי יחידות דיור על שטחים חקלאיים, מחוץ לתוכניות מתאר.
דוד אמסלם: אני מכיר, עשיתי את זה פה.
דוד אמסלם: אז אם אתה לא מכיר, אסביר לך גם איפה החוק הזה.
דוד אמסלם: לא השנה האחרונה, ב-2014 בחוק ההסדרים, תפתח אותו, תלמד.
דוד אמסלם: עכשיו, למה עשינו את זה?
דוד אמסלם: פשוט, בגלל שהבנו שהיקף הבעיה הוא גדול, ואנחנו צריכים לטפל בבעיה.
דוד אמסלם: אנחנו יכולים לטמון את הראש בחול עדיין, אבל זה לא יפתור לנו כלום.
דוד אמסלם: אז לכן הבאנו יישור קו, אמרנו: רבותי, מכאן ולהבא נשנה את הכללים, נכשיר את כל מה שהיה.
דוד אמסלם: רק בגלל ארז קמיניץ הסכמתי אז להכניס את הסיפור של פסקי-דין חלוטים, בגלל בית-המשפט וכו', שלא יצפצפו כאילו על בית-המשפט.
דוד אמסלם: זה החריג היחיד, רק בגלל כבודו עשיתי את זה, לא שזה היה חשוב.
דוד אמסלם: היה מדובר בפרומיל האחוז.
דוד אמסלם: אז אמרתי: אתה יודע מה, יאללה, בסדר.
דוד אמסלם: פה מדובר באירוע אחר לגמרי.
דוד אמסלם: יש פה מתחם, שאני לא נכנס לסיפור – כן, לא, שחור, לבן.
דוד אמסלם: דרך אגב, בקרקע פרטית, בכלל לא קרקע מדינה.
דוד אמסלם: אז לכן גם אין את החוצפה של מישהו שפלש על קרקע של המדינה.
<רוני טיסר: זה קרקע חקלאית.
דוד אמסלם: אבל לפעמים אנשים בונים גם על קרקע חקלאית וגם על קרקע של המדינה.
דוד אמסלם: עכשיו, כאן מדובר על מתחם שמעסיק 500 עובדים.
דוד אמסלם: אלה 500 משפחות, והנגזרות שלהן, כפי שאמרה לילך, זה בסביבות ה-3,000 איש, מושפעים באופן ישיר.
דוד אמסלם: זה ילדים, זה הורים זה הסביבה הטבעית שלך.
דוד אמסלם: קיבלת החלטה, התעטשת, תבין מה קרה בקצה.
דוד אמסלם: החלטת לסגור את האמוניה, אז בוא תראה מה קורה בקצה.
דוד אמסלם: וכל המדינה עכשיו פועלת כדי להשאיר אותם שם, בגלל שהיא מבינה שיש עובדים.
דוד אמסלם: בגלל שאם היא לא הייתה מבינה, אז היא הייתה פושעת.
דוד אמסלם: הרי מי זה המדינה?
דוד אמסלם: אלה אותם אזרחים גם.
דוד אמסלם: הם חלק מהמדינה.
דוד אמסלם: זה אחריות שלנו.
דוד אמסלם: יש פה שני נושאים: אחד זה בעל המתחם, שניים זה העובדים.
דוד אמסלם: בעל המתחם לא מעניין אותנו, הוא עבריין, תכניסו אותו לבית סוהר, תקנסו אותו.
דוד אמסלם: למה לא תקנסו אותו למה לא תיתנו לו בית סוהר?
דוד אמסלם: יותר נוח להגיד לו: תסגור, תשלח את העובדים?
<אשר זליגר: קנסו אותו.
דוד אמסלם: אז תקנסו אותו קצת יותר, שאולי אז באמת לא ישתלם לו.
דוד אמסלם: כל מה שבעצם תרוויח שם, תשלם למדינה.
דוד אמסלם: דרך אגב, כשיש עבירות של המדינה, המדינה לא כל כך ממהרת גם לסגור אותן.
דוד אמסלם: גם לה יש עבירות בנייה של עצמה.
דוד אמסלם: אראה לכם פה – הנה, בתי-ספר וכו'.
דוד אמסלם: בגלל שיש מציאות, בסוף יש את החוק שזה הכלל.
דוד אמסלם: יש חריגים ויש מציאות.
דוד אמסלם: אתה צריך להתאים את עצמך למציאות, אחרת אין פה דיונים כמעט.
דוד אמסלם: אז לכן כאן אני מצפה לבוא לאיזשהו היגיון.
דוד אמסלם: אז אני מסכים אתך, אשר, בדרך כלל זה מתחיל עם זה שמודיעים למנהל, לבעלים: שמע, בוא לבית-משפט, יש לך שנתיים.
דוד אמסלם: בדרך כלל הוא לוקח את זה – הם לא יודעים.
דוד אמסלם: מה, הוא יפחיד אותם?
דוד אמסלם: הם לא יודעים.
דוד אמסלם: נראה לך שהקופאי שמה יודע מה קורה אתו?
דוד אמסלם: הוא בא, שם את זה בצד, אומר: טוב, יש לי עוד שנתיים, אלוהים גדול.
דוד אמסלם: אני בטוח גם שהוא לא אומר בינתיים אפילו לבעלי העסקים שמה, שלא יברחו לו.
<אשר זליגר: לא, בעלי העסקים היו צד להליך.
<אשר זליגר: העובדים – אני מסכים אתך.
דוד אמסלם: עכשיו, גם בעלי העסקים עצמם זה רשתות לפעמים, חלקן הן במשבר בעצמן, הן אומרות: או הפריץ ימות או הכלב ימות, בוא נראה מה יהיה.
<אשר זליגר: אבל לפעמים הם לא מתים.
דוד אמסלם: לכן בסוף בסוף יש לנו את העובדים, והעובדים הם המנוע של כל הסיפור הזה מבחינתנו.
דוד אמסלם: ואנחנו לא יכולים להשאיר את זה ככה.
דוד אמסלם: אז או שהמדינה תיקח אחריות על העובדים ותסדר להם עבודה, בגלל שזה כמות עצומה.
דוד אמסלם: דרך אגב, כשפתחנו את הזה של הדגים, אז המדינה החליטה לשפות את הדייגים.
דוד אמסלם: כשהחלטנו להוציא את המכמורתנים, אז המדינה ניהלה איתם משא ומתן.
דוד אמסלם: יכלה להגיד להם: חבר'ה, הים לא שלכם, תלכו הביתה.
דוד אמסלם: בגלל שהם הבינו.
דוד אמסלם: אני חושב שזה דבר הכי בסיסי, אנושי.
דוד אמסלם: תחשבו שאלה האחים שלנו והילדים שלנו וההורים שלנו – מה היינו עושים?
דוד אמסלם: והילדים עוד צריכים ללכת לבית-ספר.
דוד אמסלם: – עמדו לי דמעות בעיניים – שהוא את השיניים לא מתקן.
דוד אמסלם: על מי אנחנו מדברים?
דוד אמסלם: אז לכן אני מצפה באמת, אשר, שגם כשאתה רואה החלטות מהסוג הזה, אני אומר:
דוד אמסלם: בוא נעשה דיון – זה לא התפקיד שלי לעשות דיון כזה, אבל שמע, זה לא הגיוני, זה קצת רחמים, זה לא מסתדר לי בנשמה.
דוד אמסלם: ההם שמה רבים מלמעלה, ובסוף אלה למטה צריכים ללכת הביתה, הם בכלל לא מודעים למה שקורה פה.
דוד אמסלם: קמתי בבוקר, ירדתי באוטובוס, הלכתי ברגל כדי לפרנס את החמישה ילדים שלי – שמע, אני מצדיע לה, רוצה לתת לה בכלל להדליק משואה בהר הרצל.
דוד אמסלם: אישה כזאת נלחמת, נאבקת, עם כל הקשיים של החיים שלה, מתמוטטת.
דוד אמסלם: לא אומרת למדינה: אני יושבת בבית, תגדלו את הילדים.
דוד אמסלם: והיא עושה את הכול.
דוד אמסלם: וזה גם הכבוד שלה, היא מרגישה שזה חלק מהכבוד שלה.
דוד אמסלם: איך היא אומרת?
דוד אמסלם: אני שמחה שאני שם.
דוד אמסלם: אז אני מצפה שנעזור להם.
דוד אמסלם: אני מצפה שתעשו.
דוד אמסלם: אם הייתי לוקח את האירוע לידיים שלי, הייתי אומר: רבותי, מצד אחד אני צריך באמת להוריד את המתחם בגלל שהוא לא מותאם תכנונית.
דוד אמסלם: הייתי מנסה להשאיר אותו, אבל אם נניח אני לא יכול – בסדר.
דוד אמסלם: מצד שני, אני נכנס לאירוע, אני מנהל אותו כמדינה.
דוד אמסלם: אני כמשרד המשפטים קורא לבעלים, קורא לוועדים, מנהל.
דוד אמסלם: אני עושה את הדיון הזה.
דוד אמסלם: ואומר להם: רבותי, אם אתם צריכים את העזרה שלנו גם, נעזור לכם למצוא מתחמים אחרים.
דוד אמסלם: בגלל שבסוף זה אחריות שלנו כלפי העובדים, לא מעניין אותי.
דוד אמסלם: ומצד שני, את בעל המתחם הייתי קונס בתחומים חבל על הזמן, לא הייתי נותן לו כל כך הרבה להרוויח.
דוד אמסלם: ואם הוא לא היה מרוויח, אז הוא לא היה מפעיל והוא לא היה בונה אותו.
דוד אמסלם: לא הייתי מאפשר לו כל כך מהר לסגור אותו עד שהייתי מוצא פתרון לעובדים, מצד שני לא הייתי נותן לו להרוויח, הייתי לוקח לו את הכסף הזה שלא ירוויח.
דוד אמסלם: ככה הייתי נע עם זה.
דוד אמסלם: בסוף הייתי חייב לפתור להם את הבעיה.
דוד אמסלם: איך הוא אומר?
דוד אמסלם: שמע, יש לי חגים על הראש, מה אעשה?
דוד אמסלם: אז מה נגיד לו?
<נועה עמירב-פטאל: אפשר רק לשאול שאלה?
<נועה עמירב-פטאל: למעשה המתווה המוצע הוא מתווה שאין הבדל בין המקרה הזה לבין כל מקרה שבו המדינה.
<נועה עמירב-פטאל: מדובר בעסק, לעסק יש עובדים.
<נועה עמירב-פטאל: זאת אומרת שבכל סיטואציה, לפי המתווה המוצע, המדינה תפצה את העובדים, או תמצא להם מקום עבודה חלופי בטרם היא תנקוט בהליכים.
דוד אמסלם: קודם כול, אסביר לך מי זה המדינה.
דוד אמסלם: הם, האנשים האלה זה המדינה.
דוד אמסלם: דרך אגב, הם משלמים מס הכנסה כדי לשלם לנו את המשכורת.
דוד אמסלם: אז אמרתי: אם זה היה קיבוץ, שמסתבר לכם שיושב היום על אדמות שהן לא שלו, לא הייתם סוגרים את הקיבוץ.
<אשר זליגר: - - -
דוד אמסלם: הרי אני יושב כאן כל הזמן על בעיות, שיש בעיה חוקית ואנחנו מנסים לסדר, וזה באמצע.
דוד אמסלם: הרי כל היום אנחנו כאן בדיונים כאלה.
<נועה עמירב-פטאל: ולכן אני שואלת:
<נועה עמירב-פטאל: האם המתווה הזה נכון לכל מקרה ומקרה?
דוד אמסלם: עכשיו בוועדת העבודה והרווחה עשו דיון על מפעל בירוחם שרוצים לסגור אותו.
דוד אמסלם: מה זה קשור למדינה לכאורה?
דוד אמסלם: באו הבעלים - - - לך.
דוד אמסלם: הרי המדינה מבינה, מדובר שמה בפחות מ-500 משפחות.
<נועה עמירב-פטאל: אני מבינה.
<נועה עמירב-פטאל: לכן אני שואלת אם זה יחול בכל מקרה.
דוד אמסלם: כל מקרה שמדובר – בכלל, אלמד אותך כלל איך זה עובד.
דוד אמסלם: כשאתה לבד אז זה בעיה שלך, כשמדובר בציבור רחב זה הופך להיות בעיה של המדינה.
דוד אמסלם: המדינה נכנסה לבעיית הבנקים כשהיא הבינה שזה כל המדינה, זה בעיה שלי.
דוד אמסלם: אבל אם מדובר ב-20 איש, אז זו כבר בעיה שלכם.
<נועה עמירב-פטאל: אז בכל מקרה שיש עסק שיש בו מעל 20 עובדים, המדינה לא תוכל לנקוט - - -
דוד אמסלם: נועה, אני - - -
<נועה עמירב-פטאל: לא, אני שואלת, מה ההצעה שעומדת על הפרק.
דוד אמסלם: נועה, אני לא אוהב את הציניות שלך בעניין.
<נועה עמירב-פטאל: אני לא צינית, אני - - -
דוד אמסלם: בגלל שאמרת לי 20 עובדים.
דוד אמסלם: ואם זה יהיה 21 עובדים?
<נועה עמירב-פטאל: כל מקום שיש 100 עובדים.
דוד אמסלם: ברגע שיש - - -
מיקי לוי: כן, התשובה היא כן.
מיקי לוי: כדי להציל את העובדים, התשובה היא כן.
<נועה עמירב-פטאל: כל מקום שיש מספר רב של עובדים, המדינה לא תוכל לנקוט בהליכים כנגד עבריינות בנייה, ללא שהיא תיתן מענה לעובדים?
דוד אמסלם: אסביר לך, נועה.
דוד אמסלם: הבנתי את הציניות שלך, אענה לך.
דוד אמסלם: בגדול למדינה יש הרבה כלים לפעול, וכשהיא מבינה את התוצאה של העובדים, לפי זה היא מחליטה באיזה כלי לפעול.
דוד אמסלם: אמרתי: אם הבעלים של המתחם היה נכנס לבית הסוהר לשנה, והיו מחלטים לו את האוטו ואת הג'יפ ולוקחים לו את הרווחים מהמפעל, לא בטוח שהוא היה ממהר לבנות.
דוד אמסלם: דרך אגב, אם המדינה בשלב עבירת הבנייה הראשונית, לפני שבכלל מישהו היה בא.
דוד אמסלם: היו מעלים רק חפירות – שולחת.
דוד אמסלם: הרי לא מדובר באיזה מדינה שכל היום יושבת כאן וצדיקים כולם.
דוד אמסלם: הרי המדינה היא הפושעת הכי גדולה פה.
דוד אמסלם: איך היא נתנה למפעל הזה בכלל לקום?
מיקי לוי: מתחם ענק.
דוד אמסלם: דרך אגב, ואם הוא לא כל כך טוב, אני מניח שהיא גובה ממנו מס הכנסה.
דוד אמסלם: למה היא גובה מס הכנסה מהמקום אם הוא עבירת בנייה?
<אייל לוי: לא, יש שם רכבת.
דוד אמסלם: אז לכן אני לא שם, אני לא רוצה לבוא לטיעונים שאת רוצה למשוך אותי, כאילו פה מדובר באיזה עבריינים, והצדיקים הגדולים יושבים פה.
<נועה עמירב-פטאל: לא, זה לא מה שאני מנסה למשוך, אני רק מנסה להסביר את השלכות הרוחב של - - -
דוד אמסלם: את לא צריכה להסביר לי.
<נועה עמירב-פטאל: שבכל מקום שהמדינה תרצה לפעול כנגד עבירות בנייה, ובית-משפט ייתן החלטה - - - מענישה, אז המדינה לא תוכל - - -
דוד אמסלם: אבל אסביר לך: אין הרבה קניונים שנבנים במדינת ישראל, והם מופעלים עם 500 עובדים לא חוקיים.
דוד אמסלם: זה דבר ראשון.
דוד אמסלם: דבר שני, המדינה ואתם, ויש לכם היום את הכלים, וגם בגלל זה עשינו את החוק, אתם בעצם אמורים לעצור את זה עוד בשלב של החפירות בכלל.
מיקי לוי: חד-משמעית.
דוד אמסלם: קודם כול, לא עצרת, יש לזה משמעות.
דוד אמסלם: דבר שלישי, למדינה יש את הכלים.
דוד אמסלם: אמרתי: יש לך ארסנל של סנקציות.
דוד אמסלם: אתה לא חייב להגיד: רבותי, מחר בבוקר אני עושה.
<נועה עמירב-פטאל: ולכן צריך לתת תקופת התארגנות?
<נועה עמירב-פטאל: אז פה ניתנה תקופת התארגנות.
דוד אמסלם: דקה, נועה, אני רק מסביר.
דוד אמסלם: יש לי קרחת רק מהדברים האלה, אני קצת יותר ותיק ממך בחיים לפחות באיזה שנה.
דוד אמסלם: לדעתי הרבה יותר, אבל לפחות במינימום.
דוד אמסלם: אז אני מסביר לך איך אני רואה את הדברים.
דוד אמסלם: ניהלנו כמה דברים בחיים, קטנים.
דוד אמסלם: לא קניון, קטנים, קצת יותר.
דוד אמסלם: אז לכן אנחנו יודעים איך לפתור בעיות כשאנחנו רוצים.
דוד אמסלם: והייתי בהרבה בעיות בחיים שלנו שפתרנו אותן בסוף.