GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: אין שום סיבה ששבעה חודשים אחרי קבלת ההחלטה של הממשלה, מחפשים את המזגן שאמור למזג את החדר שלא צריך למזג.
אלי אלאלוף: תודה רבה ואני מתנצל שאני הולך.
דוד אמסלם: תודה רבה לחבר הכנסת אלי אלאלוף.
דוד אמסלם: האמת היא שאתה ריגשת אותי עד דמעות.
דוד אמסלם: כשאלי מדבר, אני הייתי שם לפני שנה, התמונות חוזרות אלי.
דוד אמסלם: הוא רק ביטא את זה באופן כזה שאני לא יודע לבטא, באופן הרגשי.
דוד אמסלם: באמת, יש לי דמעות בעיניים.
דוד אמסלם: זה החזיר אותי אחורה.
דוד אמסלם: קשה לי להמשיך אחרי המילים שלו אבל אין ברירה אלא לעבור לצדדים הטכניים.
דוד אמסלם: עמוס, אני הבנתי שהבעיה היא אצלכם.
דוד אמסלם: אני כבר חופר כאן בסיפור הזה די הרבה זמן.
דוד אמסלם: באופן מעשי, אתם בעצם האנשים שאמורים להתחיל את השרשרת.
דוד אמסלם: עזוב עכשיו את משרד החוץ, כן חדר, לא חדר, כל זה בדיחות שלדעתי לא הייתי מעלה אותן כאן.
דוד אמסלם: אני מסכים אתו במיליון אחוזים.
דוד אמסלם: עשינו כמה דברים בחיים ואנחנו גם יודעים לעשות דברים ולפתור בעיות בצדדים ולהתקדם.
דוד אמסלם: יש משימה.
דוד אמסלם: אני גם הבנתי שיש בעיה עם האנשים ששלחתם.
דוד אמסלם: כנראה שאלה אנשים שכל התפקיד שלהם הוא לא להביא את האנשים משם.
דוד אמסלם: אתה מכיר את המתחים בתוך העדה.
דוד אמסלם: אני מסכים עם כל מילה שאלי אמר אבל אני כרגע לא בא לגשר ביניהם.
דוד אמסלם: זה לא הזמן ולא המקום.
דוד אמסלם: אני הבנתי שאתה שלחת שלושה אנשים שכל תפקידם הוא לא להביא אותם.
דוד אמסלם: במבחן המעשה, זה מה שקורה.
דוד אמסלם: אני הייתי משוכנע שלפסח יגיעו לכאן מאתיים אנשים.
דוד אמסלם: אין שם סיבה שלא.
דוד אמסלם: אם זה היה יהודי מרוסיה, הוא היה כאן.
דוד אמסלם: אם אלה היו יהודי מרוקו, הם היו כאן כבר מזמן.
דוד אמסלם: לא היה יום אחד שהיו מחכים.
דוד אמסלם: אני אומר לך שהיום רוצים להעלות ממרוקו יהודים, הם כאן.
דוד אמסלם: איפה יש בעיה? שם.
דוד אמסלם: התקבלה החלטת ממשלה, גם זה היה בדם, יזע ודמעות, החלטה מפורטת מאוד.
דוד אמסלם: אני לא מכיר הרבה החלטות מפורטות כאלה.
דוד אמסלם: אנחנו לקראת פסח ולא נחת כאן ולו בן אדם אחד.
דוד אמסלם: ההוא מחכה, ההוא מחכה, ההוא לא זה, ההוא פה, ההוא שם, הוא מחפש למה להגדיר אותו דווקא לא בר עלייה לפי החלטה.
דוד אמסלם: כשאנחנו דיברנו על בן אדם בודד, התכוונו באותה נקודת זמן שהוא בודד, אז מה, הוא יחכה לכם עד שתביאו אותו?
דוד אמסלם: הוא כבר יהיה סבא.
דוד אמסלם: אז מה, הוא יישאר ערירי?
דוד אמסלם: תפתחו את הראש.
דוד אמסלם: תתחילו אתם לעשות את ההגדרות של בית הלל.
דוד אמסלם: נמצאים שם שלושה אנשים שאני מניח שפתרתם את השעות הנוספות כי אחרת הם לא היו שם וכל מה שהם עושים שם, כך אני מבין מהאנשים, הם בעצם – ושמעת את התיאור של אלי אלאלוף – לא עושים.
דוד אמסלם: מבחינתנו הקטע לא מתקדם בגלל שאני מבין שהאנשים לא כאן וכשהם לא כאן, אז משהו לא מתקדם שם.
דוד אמסלם: אני מבין שהבעיה היא אצלכם כי כרגע זאת חלוקת הכרטיסים לעלייה.
דוד אמסלם: בוא ספר לנו מה קורה שם.
<עמוס ארבל: אדוני היושב ראש, בישיבה הקודמת לפני כשבועיים-שלושה פירטנו את כל מה שהיה מיום החלטת הממשלה.
דוד אמסלם: הישיבה הייתה לפני חודש.
<עמוס ארבל: פירטנו את כל הנסיבות מדוע לא יצאנו עד אז.
<עמוס ארבל: ב-26 בפברואר הוצאנו שלושה עובדים.
<עמוס ארבל: חבל שההתרשמות מהעובד של חבר הכנסת אלאלוף היא כזו אבל שלושת העובדים שנמצאים שם, הם בין הטובים שיש ברשות האוכלוסין.
<עמוס ארבל: אני מכיר אותם והם עשו את החלטת הממשלה הקודמת והם לא פועלים על פי גחמות או על פי רצונות אישיים אלא הם פועלים על פי צד מקצועי ועל פי מה שנדרש בהחלטת הממשלה.
<עמוס ארבל: אמרתי בדיון הקודם, ואני אמשיך להגיד, שהחלטת הממשלה היא מורכבת, היא מיוחדת, היא שונה מכל ההחלטות הקודמות.
<עמוס ארבל: לא מדובר כאן בזכאי שבות, לא מדובר כאן ביהודים אלא מדובר כאן בהחלטת ממשלה פרטנית הומניטרית של בני משפחה מקרבה ראשונה.
דוד אמסלם: תתייחס להחלטה.
דוד אמסלם: אם הם יהודים או לא יהודים, עזוב את זה בצד כי זאת החלטה אחרת.
<עמוס ארבל: זה לא עזוב בצד.
דוד אמסלם: אתה לא הרב הראשי בעניין הזה.
<עמוס ארבל: אני לא נכנס כרגע.
<עמוס ארבל: ההחלטה עצמה היא הבאה של אנשים על פי החלטת ממשלה שהיא לא קשורה ליהדותם ולא קשורה לזכאותם על פי חוק השבות.
דוד אמסלם: אנחנו מכירים את המסלול.
דוד אמסלם: אנחנו מכירים שהם באים דרך חוק הכניסה לישראל.
דוד אמסלם: סיפור אחר.
דוד אמסלם: יש החלטת ממשלה מפורטת.
אברהם נגוסה: החלטת הממשלה מדברת על מי ששייך לקהילה.
אברהם נגוסה: אלא לא 102 מיליון אתיופים.
אברהם נגוסה: תדייק.
<עמוס ארבל: אני דייקתי.
אברהם נגוסה: יש הגדרה ברורה וקריטריון ברור בנושא של מי שהוא זרע ישראל, מי ששייך.
<עמוס ארבל: אני מכיר את החלטת הממשלה.
<עמוס ארבל: תחילת הביצוע שלה מבחינתנו היה מה-26 לפברואר, באותו יום בו טסו שלושת העובדים לגונדר.
<עמוס ארבל: התחילו לראיין שם אנשים.
<עמוס ארבל: נכון להיום התראיינו בסביבות 500 אנשי הקהילה שם, שזה משהו כמו 120 בתי אב, על מנת לבדוק את זכאותם כאן בישראל.
<עמוס ארבל: חלק מהבקשות, יש בעיות של אינטרנט ותקשורת, כבר הגיעו לכאן לישראל ואנחנו עובדים על הבקשות האלה, במקביל.
<עמוס ארבל: עדיין לא אישרנו.
<עמוס ארבל: התחלנו כבר לאשר אבל עדיין לא שלחנו לסוכנות את אישורי הזכאות שלהם.
<עמוס ארבל: אני מניח שמשבוע הבא כבר הסוכנות תתחיל לקבל אישורי זכאות מתוך הקבוצה הזאת של ה-500 אנשים.
<עמוס ארבל: כרגע העבודה היא בגונדר.
<עמוס ארבל: ניסינו בתיאום עם הסוכנות להסיט אחד מהעובדים שיעבוד גם באדיס כדי לפצל את העבודה גם באדיס וגם בגונדר אבל יש שם בעיה שיהודה יתייחס אליה מבחינת עלויות, מבחינת אפשרות לעבוד שם במקביל.
<עמוס ארבל: במידה ולא, החבר'ה האלה יחזרו לקראת ערב פסח ומיד אחרי פסח נוציא עוד אנשים.
<עמוס ארבל: במידה שיסתדר העניין באדיס, נעבוד גם באדיס וגם בגונדר.
דוד אמסלם: למה אתם לא עובדים גם באדיס?
דוד אמסלם: זה מתחבר לדיון הקודם?
דוד אמסלם: רכב, מזגן, כל הדברים האלה?
<יהודה שרף: אין בעיה של מזגן.
<יהודה שרף: לא שמעתי אף פעם על בעיה שלמזגן.
<יהודה שרף: הסיפור באדיס הוא מאוד מאוד פשוט.
<יהודה שרף: הסברתי אותו ואני אסביר אותו שוב.
<יהודה שרף: משרד החוץ לא מאשר לעולים הפוטנציאליים להיכנס לתוך מבנה השגרירות, רק בתוך חצר השגרירות.
<יהודה שרף: המשרדים שלי הם בתוך מבנה השגרירות.
<יהודה שרף: אנחנו היינו בשטח, אם אני זוכר בנובמבר ואולי לפני כן, ובדקנו איך מקימים "מתחם" שיוכל לשמש את העולים בחצר השגרירות.
<יהודה שרף: הובטח לנו, אחרי שבדקנו באלכסונים, שתוך חודש ימים זה יהיה מוכן.
<יהודה שרף: אחרי חודש ימים הסתבר שזה לא יהיה מוכן ומה שבחרנו יחד עם אנשי משרד החוץ, צריך לבחור משהו אחר שגם אותו ראינו.
<יהודה שרף: גם על זה כאן בישיבה, אם אדוני זוכר, נאמר שתוך חודש ימים זה יהיה מוכן.
<יהודה שרף: כאן, בישיבה כאן.
<יהודה שרף: זה לא יהיה מוכן תוך חודש ימים.
<יהודה שרף: נציג משרד החוץ יצא לשטח, הארכיטקט שלהם, כדי למדוד ולמצוא פתרונות.
דוד אמסלם: עוד מעט נשמע את משרד החוץ.
<יהודה שרף: כאשר חברי הכנסת היו בביקור, אמרה להם השגרירה שהיא מוכנה לתת שלושה חדרים בחצר.
אברהם נגוסה: היא לא רק אמרה לנו אלא היא פתחה והראתה לנו חמישה חדרים.
אברהם נגוסה: שני חדרים בטיפול, שלושה חדרים בדירה עומדים ריקים והיה אפשר להתחיל לעבוד כבר מזמן.
אברהם נגוסה: ראינו גם מקום המתנה, ראינו גם את המשרד של הסוכנות.
אברהם נגוסה: יהודה, אני לא מסכים עם מה שאתה אומר.
<יהודה שרף: זאת זכותך וזה לגיטימי.
<יהודה שרף: זה בסדר גמור.
אברהם נגוסה: יש חמישה חדרים.
אברהם נגוסה: היא אמרה לי.
אברהם נגוסה: היא הראתה לי.
<יהודה שרף: בגלל כבודם של קולגות שלי ממשרדים אחרים, תרשה לי בבקשה לומר את זה בשיא העדינות.
<יהודה שרף: בשיא העדינות.
<יהודה שרף: לא כל כך מדויק.
<יהודה שרף: הדברים האלה צריכים להיבדק עם האנשים בארץ.
<יהודה שרף: אני לא אכניס עולים ל-טוקול.
<יהודה שרף: העולים ייכנסו כמו שאני מעלה עולים מארצות הברית.
אברהם נגוסה: זה תירוץ.
אברהם נגוסה: אני לא מקבל.
<יהודה שרף: אתה יכול לא לקבל.
אברהם נגוסה: אלה מבנים תקינים שהיה אפשר להשתמש בהם.
אברהם נגוסה: האנשים שנמצאים במצב כזה, אתם נותנים תירוץ בזמן שחמישה חדרים עומדים ריקים ואתם לא רוצים להשתמש בהם.
<יהודה שרף: אתה רוצה את הוויכוח כאן עכשיו?
<יהודה שרף: אני הייתי בשטח לפניך.
<יהודה שרף: למה לא הראו לי את החדרים כשהייתי בשטח?
<יהודה שרף: עם דמעות ביקשתי והתחננתי שייתנו לי מקום להיכנס פנימה, למה לא נתנו לי להיכנס פנימה?
<יהודה שרף: אתה יכול להסביר לי?
אברהם נגוסה: אני מקווה שהשגרירה לא עשתה הצגה.
אברהם נגוסה: אני ראיתי את החדרים.
אברהם נגוסה: היא פתחה והראתה לנו את החדרים.
<יהודה שרף: למה היא לא הראתה לנו?
<יהודה שרף: הייתי עם אנשי משרד החוץ בשטח.
אברהם נגוסה: לא הציעו לך את החדרים האלה?
אברהם נגוסה: לא הציעו לך?
<יהודה שרף: הציעו לי אחרי כן.
<יהודה שרף: כשחזרתי לארץ.
<יהודה שרף: חזרתי לארץ, הציעו לי ואמרו לי שאקבל דירת מגורים של שלושה חדרים בשני טוקולים.
<יהודה שרף: עם כל הכבוד, אני לא עובד בצורה כזאת.
אברהם נגוסה: תסביר את זה.
אברהם נגוסה: אתה קיבלת שלושה חדרים ושני טוקולים שכל אחד עם שני חדרים.
אברהם נגוסה: עכשיו הגדלת לשבעה חדרים.
אברהם נגוסה: למה אתה לא קיבלת לעבוד בחדרים האלה?
אברהם נגוסה: אלה מבנים טובים, סופר טובים.
<יהודה שרף: אני לא ראיתי את המבנים הטובים האלה שאתה ראית.
<יהודה שרף: לי נאמר שלושה חדרים לשני טוקולים.
<יהודה שרף: טוקולים הם סוכה.
אברהם נגוסה: אלה לא הטוקולים שגדלנו בהם כאן.
אברהם נגוסה: הם יותר משופרים.
אברהם נגוסה: זאת יותר וילה.
אברהם נגוסה: מה רע בזה?
<יהודה שרף: לא נאמר לנו וילה.
<יהודה שרף: נאמר לנו טוקולים.
אברהם נגוסה: אם אנחנו לא נשבור את התירוצים האלה, לעולם לא יגיעו.
<יהודה שרף: לא תוכל לשבור את התירוץ.
<יהודה שרף: עולה מאתיופיה שעולה לארץ חייב לעבור בדיקה רפואית.
<יהודה שרף: לא אני קבעתי את זה אלא אתה היית בין אלה שקבעו את זה.
אברהם נגוסה: תעשה שלושה חדרים למשרד ושני חדרים לבדיקות רפואיות.
<יהודה שרף: צריך שלושה חדשים - צריך חדר רופא, חדר צילום וחדר אחות.
<יהודה שרף: זה הסטנדרט שמשרד הבריאות עבד בגונדר, זה הסטנדרט שעבדו גם שם.
<יהודה שרף: כשנכנסים עולים, איפה יהיו העולים?
<יהודה שרף: איפה תהיה ההמתנה של העולים?
<יהודה שרף: תחת הגשם בחוץ?
אברהם נגוסה: בפנים יש מקום המתנה.
<יהודה שרף: אין מקום המתנה.
אברהם נגוסה: אני ראיתי את זה.
אברהם נגוסה: יש מקום המתנה.
<יהודה שרף: השמש קופחת.
דוד אמסלם: הזמן שלנו קצר ובוודאי לא התכוונתי לבזבז עכשיו את הדיון כאן על האם יש טוקול או אין טוקול.
דוד אמסלם: אנחנו לא בני 12.
דוד אמסלם: יש לי כבר קרחת רק מהתשובות האלה.
דוד אמסלם: יהודה, אתה אולי הבן אדם הטוב באירוע אבל כרגע עזוב.
דוד אמסלם: ברמה של חדר, עלייה לא נעצרת בגלל שאין חדר.
<יהודה שרף: יש 3,000 אנשים בגונדר.
דוד אמסלם: אני אומר שאנחנו לא צריכים ללכת לשם כי הדיון הזה הוא לא אינטליגנטי כי מעולם לא עוצרים אפילו לא טיול שנתי בבית ספר בגלל חדר.
דוד אמסלם: זה לא תירוץ.
דוד אמסלם: כשהייתי בן 18 ויש לי משימה בצבא, הייתי מביא עוד שני חדרים מהבית.
דוד אמסלם: בוודאי לא הייתי נותן תירוץ כזה, לא לעלייה של אלפי יהודים שצריכים לבוא לארץ ישראל.
דוד אמסלם: עזוב, שים את זה בצד.
<יהודה שרף: הנתונים שקיבלתם הם לא מדויקים.
<יהודה שרף: הדברים שאברהם מציג כאן, הם לא מדויקים.
אברהם נגוסה: אתה בעצמך אמרת שלושה חדרים ועוד שני טוקולים.
אברהם נגוסה: זה מה שאני ראיתי.
דוד אמסלם: אני לא רוצה להיתקע שם בגלל שהדיון כפי שאמרתי הוא מעציב אותי ומצחיק ביחד.
דוד אמסלם: אנחנו עוצרים עלייה בגלל שני חדרים?
דוד אמסלם: נראה לי שסבא שלי במרוקו חיכה שיהיו שני חדרים?
דוד אמסלם: אם היה מחכה, הוא היה נתקע שם עד היום.
דוד אמסלם: עזוב, אני רוצה להתקדם ולכן שים את זה בצד.
דוד אמסלם: אתה תתפוס את משרד החוץ ותשבור לו את הראש עד שהוא יביא לך את החדרים שאתה רוצה.
דוד אמסלם: אתה יודע, כשאני רוצה משהו, זה מה שקורה.
דוד אמסלם: הוא לא ישב בתוך השגרירות עד שאני לא אקבל את החדרים.
דוד אמסלם: הוא נציג של מדינת ישראל.
דוד אמסלם: מה, הוא עושה לנו טובה?
דוד אמסלם: כל השגרירות הזאת, מה היא בכלל עושה שם?
דוד אמסלם: יש שם מתחם עצום.
דוד אמסלם: אין לי מושג מה הם עושים עם המתחם הזה חוץ מלשחק סטנגה.
דוד אמסלם: אז מה, להם אין מקום ליהודים?
דוד אמסלם: אז מה הם עושים שם?
דוד אמסלם: שיסגרו ויבואו לארץ ויעבדו כאן במס הכנסה.
דוד אמסלם: אני בכלל מבין את התירוץ הזה.
דוד אמסלם: זה מדהים אותי שמדברים ומוציא אותי מדעתי.
דוד אמסלם: תראה איזו שרשרת של פיקוד.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים, עמוס, עם האנשים שלך שעד היום הם לא מביאים את האנשים.
דוד אמסלם: ברמת התוצאה זה לא הגיוני מה שקורה כאן.
דוד אמסלם: אני יכול לייצר משבר ממשלתי ולעשות זאת עכשיו, אני יכול ללכת לראש הממשלה ביום ראשון ולהתחיל להתפרע כאן על כל מה שקורה בכנסת.
דוד אמסלם: לא יכול להיות שפקידים מתנהגים כך.
דוד אמסלם: לא בעולם המושגים שלי.
דוד אמסלם: אני אומר לך, עמוס, לא בעולם המושגים שלי ואני אוהב אותך.
דוד אמסלם: אם לי היה דבר כזה, אני כשיש לי משימה, ואני כאן בכנסת ואתמול הייתי צריך להעביר חוק, עד שעה 2:00 בלילה ישבנו כאן והנדסנו את הכול כדי להביא אותו והבאנו אותו כי זאת היא המשימה.
דוד אמסלם: אני איש משימתי.
דוד אמסלם: כך אני בנוי.
דוד אמסלם: אני צריך לעשות משהו, אני ממוקד בזה.
דוד אמסלם: מי שמפריע לי, אני מזיז אותו, מרביץ לו, אני אעשה את המשימה.
דוד אמסלם: אחרי כן יגידו לי למה ככה ולמה ככה, אבל אני אעשה את המשימה כי זאת המשימה שלי.
דוד אמסלם: אני מדבר אתך על משימה בה אני צריך להעמיס שקי תפוחי אדמה לתוך משאית, לא להתעסק עם בני אדם שחולים ומתים.
דוד אמסלם: בזה אני לא רואה ממטר.
דוד אמסלם: אני לא רואה בעיניים.
דוד אמסלם: לא במשמרת שלי קורה דבר כזה.
דוד אמסלם: אף ילד לא ימות שם בגללי, בגלל שלא הבאנו אותו לכאן לטיפול רפואי.
דוד אמסלם: זה מה שעולה לי בראש כשאני ראיתי את התמונה שאלי דיבר.
דוד אמסלם: נשבע לך, נחנקתי.
דוד אמסלם: כל התמונה עלתה לי עוד הפעם.
דוד אמסלם: הוא דיבר על החדר, אני ראיתי חדר של שלושה מטרים שלא יכולתי להיכנס אליו.
דוד אמסלם: אבא עם ילדה בת 16 ועוד ארבעה ילדים.
דוד אמסלם: לא האמנתי איך הם חיים.
דוד אמסלם: התביישתי לשאול אותו.
דוד אמסלם: לא יכולתי.
דוד אמסלם: נחנקתי.
דוד אמסלם: כל אחד בודק לי אם הוא כן יהודי, לא יהודי, חבר'ה, איפה אתם חיים?
דוד אמסלם: אתם גם מעליבים אותם.
דוד אמסלם: את האירוע הזה כבר סיימנו מזמן.
דוד אמסלם: המשימה של הפקיד לא לבדוק את זה אלא להביא אותם.
דוד אמסלם: הוא קיבל הנחיה, שיביא אותם.
דוד אמסלם: אז מה, יש שם פקידים שבודקים למה לא להביא?
דוד אמסלם: אני מכיר את המתחים.
דוד אמסלם: אני בשוק למה זה קיים אבל זה קיים.
דוד אמסלם: הוא עכשיו בודק כל הזמן, נהיה לי סופר רב ראשי כדי לא להביא אותם?
דוד אמסלם: אנחנו בדקנו.
דוד אמסלם: אנחנו הבאנו את ההחלטה.
דוד אמסלם: אני כתבתי אותה.
דוד אמסלם: אני ואברהם כתבנו אותה.
דוד אמסלם: ישבנו אתם על התנאים, אחד אחד.
דוד אמסלם: אנחנו המצאנו את התנאים האלה.
דוד אמסלם: כמו שהוא אמר, יהדות ברית המועצות הגיעה לכאן, חלק גדול ממנה לא בהגדרה דתית יהודים.
דוד אמסלם: אז מה, לא היינו בעד זה שהם יבואו למדינת ישראל?
דוד אמסלם: בוודאי שכן.
דוד אמסלם: זאת אחת העליות המדהימות שהגיעה לארץ.
דוד אמסלם: לקחה את המדינה מכאן לכאן.
דוד אמסלם: אם היינו יכולים להביא את כל יהדות אתיופיה, היינו מתקדמים עוד מטר קדימה.
דוד אמסלם: אנחנו צריכים יהודים בארץ ישראל.
דוד אמסלם: המשפחות שלהם כאן.
דוד אמסלם: הייתי לפני שבועיים במבשרת, יהודה יודע ודיברתי אתו גם לגבי מרכז הקליטה שם שצריך לצבוע אותו.
דוד אמסלם: מה הילדים ביקשו ממני?
דוד אמסלם: ניגשו אלי כמה ילדים ומדברים אתי על ההורים שלהם.
דוד אמסלם: חבר'ה, יש כאן דבר לא הגיוני ולא נורמלי.
דוד אמסלם: זה לא יכול לקרות באף מקום אלא רק אצלנו ומדברים אתנו כאן על שני החדרים ועל הטוקול, על כך ששלחנו רק לפני חודש את שלושת העובדים וקודם היו לנו שעות נוספות והם לא רצו לנסוע.
דוד אמסלם: עמוס, זה לא בעולם המושגים שלי.
דוד אמסלם: כך לא מדברים מנהלים בכירים.
דוד אמסלם: אלה לא תירוצים שאני יודע לתת אותם.
דוד אמסלם: בחיים שלי לא נתתי אותם גם כשהייתי סמל ראשון.
דוד אמסלם: אני מתבייש להגיד את זה.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש, רבותיי, אני אומר לכם שאני מסתכל מבחינת תוצאה.
דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע לפרטים.
דוד אמסלם: זה לא חשוב מה קרה ולמה.
דוד אמסלם: התפקיד שלך, עמוס, הוא לאפשר את הכניסות.
דוד אמסלם: אם העובדים שלך לא יודעים לעשות את זה, לך אתה ותן להם את זה.
דוד אמסלם: מה זה משנה איך?
דוד אמסלם: זאת האחריות שלך.
דוד אמסלם: לא לבדוק, אתה לא הרב הראשי, איך לא להביא אותם אלא לבדוק, לבוא ולומר לי שלפי החלטת הממשלה הבאנו וצריך להביא לא 3,000 אלא 4,000.
דוד אמסלם: בואו תעבדו הלאה כדי להביא עוד תקציבים.
דוד אמסלם: אבל לא לספר לי כל היום, לבוא ולהגיד שאתה לא, אתה כן, דרך טלפון.
דוד אמסלם: הצחיק אותי כשאמרתם טלפונים.
דוד אמסלם: למי הוא מתקשר?
דוד אמסלם: אותו אדם עומד לידו.
דוד אמסלם: אני לא מצליח להבין מה קורה שם.
דוד אמסלם: אני לא הייתי שם אבל אני מניח שאם הייתי שם, הייתי עושה הרבה יותר מהומה עם אותו פקיד.
דוד אמסלם: יכול להיות שהייתי מביא אותם אתי לארץ, את שלושת הפקידים.
דוד אמסלם: במבחן התוצאה זה לא הגיוני.
דוד אמסלם: מה בודקים כל היום שם?
דוד אמסלם: מה בודקים?
דוד אמסלם: מה צריך לבדוק ארבע שנים?
דוד אמסלם: מה יש כאן לבדוק?
דוד אמסלם: יש החלטת ממשלה, יש תקציב ויש הכול, תביאו אותם.
דוד אמסלם: אני לא מבין למה זה צריך להתנהל כך.
דוד אמסלם: אני הייתי משוכנע שבפסח נוחתים כאן כמה מטוסים, עושים יציאת מצרים.
דוד אמסלם: אני אומר לך שאני אעשה עוד דיון בעוד שבועיים, לפני פסח, כדי לראות מה יקרה.
דוד אמסלם: עוד פעם טוקול, והבאנו שלושים רק כדי לצאת ידי חובה, זה לא הולך כך.
דוד אמסלם: זה לא יכול לעבוד כך.
דוד אמסלם: אם אתם לא יודעים, לא רוצים, תגידו לי.
דוד אמסלם: חבל לי על הזמן שלי.
דוד אמסלם: תגידו לי שאתם לא מתחברים למשימה.
דוד אמסלם: תגיד לי שלא מתאים לכם.
דוד אמסלם: אין בעיה, אז אני אדע מה לעשות.
דוד אמסלם: תאמינו לי שאני אדע מה לעשות.
דוד אמסלם: כרגע מושכים זמן.
דוד אמסלם: אני הייתי שם בבית הקברות.
דוד אמסלם: אני אומר לכם ששם מתים אנשים כמעט בקצב שבועי ולא בגלל זקנה.
דוד אמסלם: כשאתם תראו את התנאים, תבינו לבד.
אברהם נגוסה: באדיס אבבה בית הקברות מלא.
אברהם נגוסה: אין להם היכן לקבור.
דוד אמסלם: אני מבקש קצת רחמים, קצת מצפון.
דוד אמסלם: אני מזדעזע מזה.
דוד אמסלם: המשימה הזאת, הדבר הזה טורד שינה מעיני.
דוד אמסלם: זה הורג אותי.
דוד אמסלם: אני לא בן העדה, אני לא מכיר אותם, אני הכרתי אותם רק כאן בארץ.
דוד אמסלם: אברהם הוא בן העדה, זה התפקיד שלו והוא מתאבד עליו, אבל באמת, הרב ולדמן הוא דבר ייחודי.
דוד אמסלם: אני לא מאמין, כל פעם כשאני רואה אותו, אני מחבק אותו ומנשק אותו, בשבילי הוא כמעט אליהו הנביא.
דוד אמסלם: רבותיי, תחשבו כל אחד שזה הבן שלו, האבא שלו, ואני מבטיח לכם שהיה טוקול ושבעה חדרים.
דוד אמסלם: אני מבטיח לך שהיית תופס את אותו עובד שלך והיית מוציא לו את האוזן, אם אח שלך לא היה מגיע לכאן בגלל תירוץ כזה או אחר.
דוד אמסלם: עמוס, דחילקום, קחו אותם משם.
דוד אמסלם: זאת לא עבודה, זאת שליחות.
דוד אמסלם: זאת לא עבודה מ-8 עד 4 אלא זאת שליחות, זאת כמעט משימת חיים, להביא את היהודים האלה לארץ ישראל, גם אם אתה חושב שהם לא יהודים.
דוד אמסלם: להביא את בני האדם.
דוד אמסלם: שהמשפחות שלהם כאן בארץ ישראל.
דוד אמסלם: עזוב אותך למה הם נכנסים, חוק השבות או לא חוק השבות, חוק הכניסה לישראל או לא חוק הכניסה לישראל, עזוב, זה פרק בפני עצמו שצריך פעם לדון עליו אבל אנחנו לא שם.
דוד אמסלם: אני מבקש מכם, באמת, אני לא רוצה יותר מדי לחפור ולהתחיל לשאול את משרד החוץ למה הם לא נתנו לכם את החדרים שהוא אמר.
דוד אמסלם: עזוב, כל הבדיחה גם של משרד החוץ לא מעניינת אותי.
דוד אמסלם: בסופו של דבר, עמוס, המשימה שלך היא להביא להם את האישורים והמשימה שלך, יהודה, היא להביא אותם לישראל עם משרד החוץ ובלי משרד החוץ.
דוד אמסלם: אחרי כן, תאמינו לי, אחרי שנגמור את כל הפיאסקו הזה, אני אייצר משבר מול משרד החוץ, מול השגרירה שם.
דוד אמסלם: תאמינו לי, אני אף פעם לא מוותר.
דוד אמסלם: אבל אני יודע מתי לעשות את העסק ועכשיו זה לא הזמן.
דוד אמסלם: המשימה כרגע היא להביא אותם ואחרי כן נתעסק למה השגרירות עשתה מה שעשתה.
אברהם נגוסה: הבעיה לא מהשגרירה אלא הבעיה היא מהקונסוליה, משהו כאן במשרד החוץ.
אברהם נגוסה: הנציג היה כאן ואני אומר לכם שמה הוא אמר לנו כאגף הקונסולרי לא היה מצופה לשמוע מפקיד ממשלתי.
אברהם נגוסה: הוא הוליך אותנו שולל.
אברהם נגוסה: הוא אמר עוד חודש וחצי המבנה יהיה מוכן.
אברהם נגוסה: אין שום הכנה לבנייה או לשים קונטיינר או משהו.
אברהם נגוסה: במקום זה הוא הראה לנו חמישה חדרים.
אברהם נגוסה: לא רוצים להביא אותם.
אברהם נגוסה: יש כאן שלושה משרדים שחברו יחד כדי לא להביא את האנשים, כדי לא ליישם את החלטת הממשלה.
אברהם נגוסה: אני רוצה להגיד שמשרד הפנים מקשה בכוונה, בניגוד להחלטת הממשלה.
אברהם נגוסה: הוא מקשה כדי לא לאשר את עלייתם.
אברהם נגוסה: אני אומר את זה במלוא האחריות ויש לי הוכחות לכך.
אברהם נגוסה: 500 עברו לוועדה.
אברהם נגוסה: אנחנו יודעים את המציאות שם.
אברהם נגוסה: האנשים שהוזמנו, יש בלגן.
אברהם נגוסה: מצד אחד זה לא מתאים לקריטריון של הממשלה ומצד שני כאשר יש אנשים שמתאימים, דווקא נותנים להם כל מיני תירוצים כמו תביאו תעודה וכולי.
אברהם נגוסה: צורת העבודה לא שקופה.
אברהם נגוסה: מזמינים בטלפון.
אברהם נגוסה: ממתי?
אברהם נגוסה: ממתי מזמינים בטלפון וכשאין להם שם טלפון, מתקשרים לארץ לקרובים ואומרים שרוצים את הקרובים שלהם והקרובים האלה צריכים לקנות כרטיס כדי להתקשר לקרובים.
אברהם נגוסה: יש בית כנסת שאלפים עלו דרכו, שפקיד הסוכנות או משרד הפנים הולך וקורא את השמות של המוזמנים לראיון.
אברהם נגוסה: למה אתם לא עובדים בצורה שקופה?
אברהם נגוסה: האם זה יותר נוח כדי לבלבל את המצב בעניין הקריטריונים?
אברהם נגוסה: אולי אם יקראו את שם המועמדים האלה, כי אז הקהילה תדע אם הם שייכים לה או לא.
אברהם נגוסה: מה קורה כאן?
אברהם נגוסה: למה כאן לא מיישמים את החלטת הממשלה בצורה שקופה?
אברהם נגוסה: זה לא עסק פרטי של אדם כלשהו.
אברהם נגוסה: כך זה מתנהל שם.
אברהם נגוסה: אני לא יודע אם לא לקרוא את שמות המועמדים בבית הכנסת, האם זאת הוראה שלך או החלטה של הפקיד במקום.
אברהם נגוסה: אני חושב שכאן צריך לבדוק את הדברים האלה ואנחנו נבדוק ונביא את התוצאות לכנסת ישראל.
אברהם נגוסה: לא נעזוב את הדבר הזה.
אברהם נגוסה: הדבר השני, אדוני היושב ראש.
אברהם נגוסה: בהחלטת הממשלה כתוב להביא גם את ההורים עם הילדים הנוספים שלהם.
אברהם נגוסה: אנחנו הבנו וראינו, וגם נאמר לנו שם, שההורים יכולים לעלות בלי הילדים שלהם, וזה בניגוד להוראות של הממשלה.
אברהם נגוסה: אלה דברים שאנשים האלה שבאו מהכפרים כדי לעלות לישראל, הם לא תושבים שם, תושבי קבע בעיר שם ואומרים להם שיביאו תעודת זהות שמראה שהם תושבי קבע בגונדר.
אברהם נגוסה: יש בעיה רצינית שם.
אברהם נגוסה: הם הפכו להיות עובדים לא חוקיים בלשון המעטה.
אברהם נגוסה: כולם מבינים למה אני מתכוון.
אברהם נגוסה: זאת לא עבודה נקייה ולא תקינה.
אברהם נגוסה: לפי מה שאני הבנתי, 500, הלוואי, אבל בסך הכול לא 1,300 עד סוף נובמבר יעלו במצב הזה שמשרד הפנים מקשה.
אברהם נגוסה: אני אשמח לראות ש-500 יאושרו אבל זה לא יקרה כי אתם בכוונה מקשים על כך.
אברהם נגוסה: אם למשרד החוץ יש הוראה מלמעלה, תגידו לנו את האמת.
אברהם נגוסה: אתם עושים את זה בכוונה, גם משקרים לנו כאן בוועדה כאילו המבנה יהיה מוכן בעוד חודש וחצי כשאין שום התחלה ואפילו אין מדידה.
אברהם נגוסה: היינו שם.
אברהם נגוסה: אני אומר שאחרי הוועדה כשראיתם ששיקרתם לנו, רצתם ואמרתם לסוכנות שיש לכם שלושה חדרים, חמישה חדרים, קחו אותם.
אברהם נגוסה: הסוכנות בתורה מקשה גם היא ואומרת שאלה לא מתאימים לה לעלייה.
אברהם נגוסה: אלה למרפאה טובים אבל לא לעלייה.
אברהם נגוסה: במצב הזה של שלושה משרדים ביחד שעושים יחד כדי לטרפד את העלייה, לא 500 יעלו וגם לא 300.
אברהם נגוסה: זאת המטרה שלכם.
אברהם נגוסה: אני אומר שאנחנו יכולים לעשות כל הזמן דיונים והם יכולים לבוא ולשקר לנו כל הזמן וכלום לא יצא.
דוד אמסלם: גלית, כמה מלים.
דוד אמסלם: למה אתם לא נותנים להם לעבוד מהשגרירות?
דוד אמסלם: גם מהמשרד של השגרירה.
דוד אמסלם: זה יותר חשוב.
דוד אמסלם: שתפנה את המשרד שלה ותיתן להם לעבוד משם.
<גלית אפרים: אני רוצה לדבר מהצד שלנו.
דוד אמסלם: אני מבטיח לך שאם הייתי צריך לתת את המשרד שלי בכנסת, הייתי נותן אותו.
<גלית אפרים: השגרירה באדיס, קצין המינהלה והקב"ט מחויבים מאוד לכל הנושא הזה.
דוד אמסלם: עזבי את המשפטים האלה.
<גלית אפרים: ב-5 בפברואר נחתם הסכם עם קבלן מקומי כדי לבנות חמישה מבנים יבילים.
<גלית אפרים: הקבלן דרש תכנית שתיעשה על ידי ארכיטקט בארץ ותימסר לו.
דוד אמסלם: זה הקבלן שם.
<גלית אפרים: נכון.
דוד אמסלם: הוא ביקש ארכיטקט בארץ.
דוד אמסלם: הם לא בונים שם חוץ מארכיטקטים בישראל.
<גלית אפרים: הם בונים.
<גלית אפרים: הוא ביקש תכנית של בנייה.
<גלית אפרים: המדידות הסתיימו.
דוד אמסלם: המדידות של מה?
<גלית אפרים: של השטח, היכן להציב את המבנים.
<גלית אפרים: נעשו לאורך כל השבועות האחרונים מדידות.
<גלית אפרים: היה שם ארכיטקט של משרד החוץ.
<גלית אפרים: כרגע התכנית בשלבי סיום.
<גלית אפרים: ברגע שהיא תימסר לו, הוא התחייב שתוך חודש ימים יקומו שם כל המבנים.
<גלית אפרים: עוד רגע אחד, בבקשה ממך.
<גלית אפרים: בעקבות הישיבה הקודמת, מכיוון שהתהליך של הבנייה מתעכב, הוחלט, ישב שם הנציג שלנו, במשרד החוץ לפנות את אחת הדירות במתחם הנציגות באופן מיידי כדי להעמיד אותה לרשות נציגים שנמצאים שם כדי שיוכלו לעבוד באדיס.
<גלית אפרים: כרגע זה עומד על זה.
<גלית אפרים: הדירה פנויה, עומדת.
דוד אמסלם: ככל שהתקדמת בדיווח, אני הבנתי כמה הבעיה שלנו יותר קשה.
דוד אמסלם: אני בא מתחום התשתיות.
דוד אמסלם: אני הצבתי המון מבנים בחיים שלי.
דוד אמסלם: את אומרת לי שהקבלן באדיס מבקש ארכיטקט מישראל.
דוד אמסלם: האמת היא שכשהייתי שם, את צודקת, הם לא בנו שם שום דבר בלי שבאו ארכיטקטים מהארץ.
דוד אמסלם: המודד גם צריך להיות מישראל.
דוד אמסלם: אחרי כן יכול להיות שגם האינסטלטור צריך להיות רק מישראל.
דוד אמסלם: אני לא רוצה להעליב אותך אחרי התשובה הזאת.
דוד אמסלם: את לא הכתובת, את השליח כאן.
דוד אמסלם: תגידו שאתם לא יודעים לעבוד וזהו.
דוד אמסלם: זה נשמע לי יותר סביר.
דוד אמסלם: אני מצפה במשימה מהסוג הזה, אם זו משימה שלי - - -
אברהם נגוסה: הם לא רוצים.
דוד אמסלם: יש כאן משהו אד-הוק.
דוד אמסלם: אין לי מושג למה צריך לבנות מבנים.
דוד אמסלם: הרי מדובר על משימה של כמה חודשים.
דוד אמסלם: אם הייתי השגריר שם, הייתי אומר, רבותיי, עזבו, זה יותר חשוב מהכול, קחו את כל השגרירות, קחו את כל החדרים, טפלו כאן חצי שנה, אני אשב בחוץ אבל תעבדו.
דוד אמסלם: בין כה וכה אין להם שם הרבה מה לעשות.
דוד אמסלם: מה היא עושה כל היום מהבוקר עד הערב?
דוד אמסלם: יש כאן משימה קצת יותר חשובה.
דוד אמסלם: זאת ההחלטה שאני הייתי מקבל אבל אין נשמה באירוע.
דוד אמסלם: אני עובר תחנה תחנה ואני מבין שכל אחד מספר למה הוא לא יכול, למה הוא צריך לעכב, למה הוא בכלל לא מאמין במשימה.
דוד אמסלם: זה ברמת התוצאה.
דוד אמסלם: אומרים שאנחנו מחויבים, אנחנו בדרגים הכי גבוהים עושים דיונים, הכול מצוין אלא שבסוף הצ'ופצ'יק של הקומקום לא עובד.
דוד אמסלם: לכן, באמת, אני לא מצפה לתשובה כזאת.
אברהם נגוסה: אולי שאלה אחת למשרד החוץ לפני כן.
אברהם נגוסה: אנחנו ראינו את המשרד של הסוכנות היהודית.
אברהם נגוסה: מה הבעיה שלהם לתת להם להיכנס לשם להתראיין בתוך משרד הסוכנות היהודית?
<יהודה שרף: אני אסביר לך.
<יהודה שרף: חשבתי שאתה מכיר.
<יהודה שרף: המשרדים הם שלנו.
<יהודה שרף: כדי להיכנס למשרדים צריך אישור של ביטחון.
<יהודה שרף: ביטחון משרד החוץ לא מאשר לעבוד בתוך השגרירות אלא רק בחצר.
אברהם נגוסה: לכן אני שואל למה.
אברהם נגוסה: לא שאלתי אותך אלא אותה, את משרד החוץ.
<יהודה שרף: היא הפנתה את זה אלינו.
דוד אמסלם: אברהם, אתה נכנס לפרטים לא חשובים.
דוד אמסלם: היא תגיד לך שזה לא היא אלא זה הביטחון.