GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: אתה תקבל את הדרכון הראשון שלך לעשר שנים.
דוד אמסלם: במידה ואתה לא מתנהג לפי הכללים, שר הפנים יהיה רשאי לשלול לך את הדרכון.
דוד אמסלם: הכללים, לשר הפנים יש את שיקול הדעת שלו, הוא יחליט האם 30% זה בסדר, 10%, ואולי בגלל שלא שמת כובע טמבל.
דוד אמסלם: לא יודע, לא נכנס לזה.
דוד אמסלם: אנחנו משאירים את שיקול הדעת לשר בסופו של דבר גם היום, לפי מה שאמרתי באותו סעיף.
דוד אמסלם: בוא נשאיר את זה ככה, נשמע לי מאוד סביר.
דוד אמסלם: לא יכול להיות שאחד שמגיע מחר בבוקר ניתן לו, ואחד ששנתיים פה ואנחנו מתווכחים אתו האם הוא 50% או 60% או 30%, נגיד לו אתה לא.
דוד אמסלם: בדקנו אותך.
דוד אמסלם: נשמע לי לא סביר.
דוד אמסלם: אם היית אומרת לי, מדובר במשהו פלילי, אז אני אומר, ממילא יש לשר גם היום את הסמכות לשלול לו.
דוד אמסלם: אני מניח שרוב השרים יפעילו את הסמכות ברגע שזה במישור הזה.
דוד אמסלם: אני מניח שאתם תבואו ותגידו, יש פלוני אלמוני שעושה נזק למדינת ישראל, כל היום גונב בחוץ-לארץ, עושה לנו רק בושות, אני מניח שהשר יעשה משהו בעניין.
<אביטל שטרנברג: אני שואלת את עצמי אבל אם לא כדאי בכל זאת לראות את הנתונים של אנשים שעלו לפני עשר, שבע, שמונה שנים.
עודד פורר: מה החשש שלך?
<אביטל שטרנברג: החשש שלי שזה יהיה נייר בלבד, זאת אומרת אנשים שלא גרים פה וירצו את הדרכון הישראלי.
עודד פורר: נניח שיש מתוך - - -
<יהודה שרף: 27,000 עולים שעלו.
עודד פורר: מתוך אלה שעלו יש 50 כאלה.
עודד פורר: נניח.
דוד אמסלם: דרך אגב, יש אלפי ישראלים כאלה.
דוד אמסלם: כל שנה עוזבים ולא באים.
עודד פורר: מה ניזוקה מדינת ישראל?
<אביטל שטרנברג: שיהיה לו עשר שנים דרכון ישראלי ולמעשה הוא - - -
עודד פורר: ומה קרה?
עודד פורר: מה מצבנו?
עודד פורר: מה נגרם למדינת ישראל?
דוד אמסלם: אני אספר לך שיש אלפי ישראלים - - -
עודד פורר: את הולכת עכשיו להרוג את כל האחרים בשביל - - -
דוד אמסלם: אני הייתי בארצות הברית עכשיו, נפגשתי שם עם ישראלים.
דוד אמסלם: זה הדהים אותי – ישראלים.
דוד אמסלם: יש להם כבר קהילה, הילדים שלהם שם, הם לא רוצים לבוא לארץ.
דוד אמסלם: אני בשוק, ואתה הולכים לבקש שם דרכון, לא באים לפה בכלל.
דוד אמסלם: בסדר, אז אולי הדרכון הזה יום אחד יביא אתכם לארץ.
עודד פורר: מהצד השני, אגב, פגשת אמריקני, הוא אומר לך – אני מגיע לארץ חצי מהזמן, אני תורם למדינת ישראל, בשבילי זה גאווה להיות עם דרכון ישראלי.
דוד אמסלם: אנחנו התקדמנו, הבנו, מיצינו.
דוד אמסלם: גלעד, בבקשה.
<גלעד קרן: אני אקריא את הנוסח עם השינויים שדיברנו עליהם עכשיו.
<גלעד קרן: "הצעת חוק הדרכונים" – מספר תיקון יינתן – "התשע"ז–2017
עודד פורר: לא יסרב השר לתת דרכון ראשון.
עודד פורר: סמוך לאחר קבלת האזרחות - - -
<גלעד קרן: הוא מגיע לקבל את האזרחות והוא מבקש - - -
עודד פורר: אבל זה לא רק סמוך לאחר קבלת האזרחות.
עודד פורר: אני חוזר לדיון שלנו פה לפני דקה.
<גלעד קרן: יש את הוראת המעבר.
<גלעד קרן: לגבי עולה חדש שמגיע מהיום והלאה, הוא צריך לבקש - - -
<גלעד קרן: "למי שקיבל את אזרחותו לפי סעיף 2 לחוק האזרחות, התשי"ב–1952‏ (בסעיף זה – עולה), בשל כך בלבד שטרם השתקע בישראל;" הסיפה של הסעיף הזה נמחקת.
עודד פורר: אני רק הייתי מבקש להוסיף: ליתן דרכון ראשון גם סמוך לאחר קבלת אזרחות, כדי למנוע עניינים של פרשנות שעכשיו יגידו לו אם ביקשת את הדרכון בתקופה שרק עכשיו עלית.
עודד פורר: עכשיו הוא עלה ואחרי חצי שנה הוא קיבל.
<אביטל שטרנברג: זה עדיין סמוך.
<אביטל שטרנברג: בגלל זה השתמשנו במלים האלה.
עודד פורר: ואם הוא עלה לישראל ואחרי שנתיים - - -
דוד אמסלם: עודד, אני מקבל את מה שאמר גלעד, זה הניסוח שנשמע לי סביר והגיוני.
עודד פורר: לא, זה יצמיד אותך עכשיו – אם הוא ביקש את הדרכון – רק עכשיו כשהוא - - -
דוד אמסלם: הוא מקריא לך.
דוד אמסלם: אתה מדבר על סעיף 2?
<גלעד קרן: מדבר על עולים חדשים שבאים מהיום והלאה.
עודד פורר: כשאתה אומר סמוך, זה אומר – אני עליתי, עכשיו אני מבקש.
עודד פורר: אז תוסיף את המילה "גם".
עודד פורר: ראשון, גם סמוך.
דוד אמסלם: תראה, זה כבר עניין של דקדוק.
דוד אמסלם: הרי לא הגיוני, נניח עולה חדש מגיע לארץ, הכול בסדר אתו והוא מבקש דרכון.
דוד אמסלם: אני לא עושה דרכון כל עוד אני לא רוצה לנסוע – בפעם הראשונה.
דוד אמסלם: הוא יושב בארץ, הכול טוב לו.
דוד אמסלם: אחרי חמש שנים הוא מחליט שהוא רוצה לנסוע, אז הוא הולך ועושה דרכון, יגידו לו למה לא באת סמוך?
עודד פורר: זה מה שהחוק אומר.
<אביטל שטרנברג: להיפך.
<אביטל שטרנברג: אז יראו שהוא חי כאן.
דוד אמסלם: עזבי חי.
דוד אמסלם: הוא שואל לגבי הסמוך.
דוד אמסלם: מה הסיפור של הסמוך?
<אביטל שטרנברג: כל התיקון נועד להתגבר על הסיטואציה שיגידו לו לא השתקעת, אבל אם הוא בא אחרי חמש שנים, זה בכלל לא קיים אולי.
דוד אמסלם: את לא איתי, אביטל.
דוד אמסלם: עכשיו שימי את העניין הזה בצד שנייה.
דוד אמסלם: את היועצת המשפטית, מקריאה את הסעיף, כתוב: על אף האמור בסעיף (א) לא יסרב השר ליתן דרכון ראשון סמוך לאחר קבלת האזרחות.
<אביטל שטרנברג: בשל אי ההשתקעות.
דוד אמסלם: אז הוא יגיד, מה זה הסמוך הזה?
דוד אמסלם: למה זה חייב להיות סמוך?
<אביטל שטרנברג: עד היום נהגנו שעד השנה הראשונה אתה לא מקבל דרכון.
<אביטל שטרנברג: אנחנו מדברים שגם בשנה הראשונה כשאדם יבוא, אדם שעלה ארצה, אף אחד לא יתחשבן אתו שהוא פה בארץ רק יומיים או רק חודש או רק חודשיים.
דוד אמסלם: אבל למה סמוך?
<אביטל שטרנברג: כי רק לסמוך זה רלוונטי.
<אביטל שטרנברג: אחר כך הוא ישתקע ממילא.
עודד פורר: אבל הוא לא יוכל לצאת מהארץ.
עודד פורר: הוא יבוא לבקש דרכון.
דוד אמסלם: ואם הוא יבקש את זה אחרי חצי שנה, שנה?
<אביטל שטרנברג: זה עדיין בסמוך.
דוד אמסלם: אחרי שנתיים?
דוד אמסלם: מתי זה מפסיק להיות סמוך?
<עמוס ארבל: יש שתי סוגיות עקרוניות.
דוד אמסלם: אני הבנתי הכול, אני לא פותח את הדיון.
דוד אמסלם: אני שואל למה זה חשוב הסמוך.
<עמוס ארבל: אני בא להגיד שהחקיקה צריכה להיות מאוד נהירה לנו, בסוף שאנחנו לא נבוא לפה עוד חודש - - -
דוד אמסלם: לכן אני אומר, תוריד את המילה "סמוך".
דוד אמסלם: אני לא מבין מה הסיפור הזה של הסמוך.
דוד אמסלם: "לא יסרב השר ליתן דרכון למי שקיבל את אזרחותו לפי סעיף 2".
<אביטל שטרנברג: דרכון ראשון.
דוד אמסלם: דרכון ראשון.
דוד אמסלם: ומי שקיבל את אזרחותו.
דוד אמסלם: מה זה הסמוך הזה?
עודד פורר: את הדרכון השני הוא יקבל כמוני, כמוך, כמו כולנו.
דוד אמסלם: רבותי, מי בעד החוק כפי שהקראנו, כולל התיקונים, שירים את ידו.
דוד אמסלם: אני קובע שהחוק עבר והוכן לקריאה שנייה ושלישית.
עודד פורר: יישר כוח.
דוד אמסלם: אנחנו נעלה אותו בטח בשבוע הבא במליאה.
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא הצעת חוק הדרכונים (תיקון מס' 9) (מתן דרכון לעולה) התשע"ז-2017, (פ/3830/20)(כ/709), של חבר הכנסת עודד פורר וחברת הכנסת יוליה מלינובסקי.
דוד אמסלם: זו רביזיה.
דוד אמסלם: אתם ביקשתם - - -
<דסי צנגן: שהחוק ייכנס לתוקף - - -
דוד אמסלם: בעוד 30 יום.
<דסי צנגן: 30 יום מיום פרסומו.
<גלעד קרן: אז צריך להצביע לפתוח את הרביזיה?
דוד אמסלם: אז עכשיו, קודם כל: מי בעד פתיחת הרביזיה, שירים את ידו.
דוד אמסלם: בעד הרביזיה – פה אחד
דוד אמסלם: נמנעים – אין הרביזיה נתקבלה.
דוד אמסלם: אז אני קובע שהרביזיה התקבלה ואנחנו פותחים את הדיון.
דוד אמסלם: אתם רציתם תחולת חוק של 30 יום.
דוד אמסלם: פשוט מה שקרה שם: כבר הסכמנו איתם, אבל סגרנו את הישיבה.
דוד אמסלם: אז אמרנו: טוב, בואו נעשה רביזיה.
דוד אמסלם: יכולנו לעשות חצי שעה, אחריה אמרתי: בשביל מה?
דוד אמסלם: נבוא בבוקר ממילא.
דוד אמסלם: אז אנחנו נעשה עשר דקות לפני ונגמור את העניין.
דוד אמסלם: מי את, בבקשה?
<דסי צנגן: אני עורכת הדין דסי צנגן מהלשכה המשפטית של רשות האוכלוסין וההגירה.
דוד אמסלם: מי היה?
דוד אמסלם: מי ביקש את זה אז?
<דסי צנגן: מר אלי לוי או מר עמוס ארבל?
דוד אמסלם: מר אלי לוי לדעתי.
<דסי צנגן: הם ייפו את כוחי.
<גלעד קרן: מר עמוס ארבל.
<גלעד קרן: היא מייצגת אותם.
דוד אמסלם: הם ייפו את כוחך.
דוד אמסלם: באופן מלא.
<דסי צנגן: מלא.
דוד אמסלם: אז אנחנו בעצם מבקשים להביא להצבעה.
דוד אמסלם: אנחנו מביאים את זה ישר להצבעה, ככה?
דוד אמסלם: מי בעד שהחוק ייכנס 30 יום לאחר שבעצם אנחנו נביא אותו בחקיקה, - -
<גלעד קרן: 30 יום מיום הפרסום.
דוד אמסלם: מיום הפרסום.
דוד אמסלם: - - שירים את ידו.
דוד אמסלם: נמנעים – אין הבקשה שהצעת חוק הדרכונים (תיקון מס' 9) (מתן דרכון לעולה) התשע"ז-2017, (פ/3830/20)(כ/709) תיכנס לתוקף 30 יום לאחר יום הפרסום, נתקבלה.
דוד אמסלם: אנחנו קובעים בעצם שהתיקון הזה התקבל.
דוד אמסלם: אני צריך לעשות עוד משהו?
<יעקב סימן טוב: שאלה: על מה הייתה ההצבעה האחרונה?
דוד אמסלם: למי שלא היה: אחרי שסיימנו את הישיבה והצבענו על כל החוק, הם פתאום העלו, ממש אחרי שכבר סיימנו, בקשה שזה ייכנס לאחר 30 יום.
<יעקב סימן טוב: בעוד 30 יום.
יוליה מלינובסקי: מיום פרסומו.
דוד אמסלם: ורציתי לעשות את זה, אמרו לי: תשמע, חבר הכנסת דוד אמסלם - - -
<קריאה: לא - - - תינתן אחרי 30 יום שהעולה נמצא בארץ?
יוליה מלינובסקי: לא, לא.
דוד אמסלם: לא, לא – החוק.
דוד אמסלם: אנחנו נעביר את החוק, בעזרת השם, בשבוע הבא, והם רצו קצת זמן להתארגן – איזה חודש בערך להתארגן.
דוד אמסלם: סך הכול, אני לא רואה בזה כדבר בעייתי.
דוד אמסלם: אז אנחנו נעשה את זה, בעזרת השם, כפי שאמרתי, עוד 30 יום, וזה בסדר.
דוד אמסלם: יש משהו?
נאוה בוקר: אנחנו נתחיל בדקת דומייה לזכרו של לוחם האש רב סמל ראשון אסף אריה ז"ל ששם קץ לחייו לפני כ-10 ימים בעקבות הטראומות שחווה במהלך עבודתו, יהי זכרו ברוך.
נאוה בוקר: אפשר לשבת.
נאוה בוקר: הדיון היום יעסוק בנושא מתן סיוע פסיכולוגי וטיפול נפשי לכוחות החירום וההצלה.
נאוה בוקר: אני חייבת לומר שמאוד מצער אותי שאני צריכה לקיים את הדיון הזה פעם נוספת.
נאוה בוקר: בחודש יולי האחרון, כפי שאתם זוכרים, אנחנו קיימנו את הדיון הראשון בנושא הזה, שמענו את העדויות הקשות על מה שחווים אנשי כוחות החירום וההצלה כתוצאה מהמראות שהם נחשפים אליהם במסגרת תפקידם.
נאוה בוקר: הם עוברים טראומות מאוד קשות והתמונות האלה רודפות אותם ימים ולילות ולפעמים גם לאורך שנים ארוכות.
נאוה בוקר: , מראות שהם לא מצליחים לשכוח.
נאוה בוקר: ולא רק בזמן העבודה, אלא גם כשהם כבר בבית, בחיק המשפחה, כשיש להם את האפשרות להוריד את הדרגות ואת המדים, זה לא עוזב אותם.
נאוה בוקר: בדיון ההוא כל נציגי הגורמים שהיו רלוונטיים לנושא דרשו, ובצדק, שיהיה איזה שהוא סיוע פסיכולוגי נפשי מסודר לכבאות ולגורמים נוספים שהשתתפו כאן.
נאוה בוקר: דרשנו גם להכיר גם בצלקות הנפשיות ולא רק בפגיעות הפיזיות, שאותן רואים בעין, כי אין שום הבדל בין כבאי שנשברה לו יד במהלך העבודה שלו והוא לא כשיר לעבודה בשטח, לבין כבאי לוחם אש שחווה פוסט טראומה איומה ובגלל זה הוא לא יכול לישון בלילות וקשה לו לתפקד, הוא לא כשיר לעבודה.
נאוה בוקר: ביום שישי, לפני שבוע וחצי, קיבלנו, לצערי, הוכחה מצמררת עד כמה שזה נכון.
נאוה בוקר: רב סמל ראשון אסף אריה, שהוא בן של סגן מפקד תחנת חדרה בגמלאות, יצחק אריה, שירת קרוב ל-20 שנה בשירותי הכבאות בחדרה, שם קץ לחייו בגיל 37 והשאיר אחריו אישה, שלושה ילדים, הורים, אחים ובני משפחה כואבים.
נאוה בוקר: אלמנתו ואחיו כאן איתנו היום, הם ידברו בהמשך, ואני רוצה להגיד לכם שזאת תוצאה ישירה, לטעמי, של היעדר טיפול בנושא.
נאוה בוקר: רבותיי, הדיון שלנו כאן התנהל בחודש יולי ויכולנו להציל אותו, ככה אני מרגישה.
נאוה בוקר: ברור לנו שכל פסיכולוג מתחיל שהיה נפגש עם אסף, כל פסיכולוג כזה היה עולה על אותות המצוקה שאסף שידר.
נאוה בוקר: בחודשים האחרונים אני יודעת שמצבו הורע ורק המשפחה שלו ידעה מזה, כי הוא חשש לפנות לעזרה בכבאות למרות שהוא היה שרוי במצב קשה מאוד.
נאוה בוקר: בסוף לצערנו הוא נשבר ונאלץ לפנות לפתרון הכי קל והכי זמין.
נאוה בוקר: אני מזכירה לכם שבדיון האחרון סוכם שנציגי משרד הבריאות היו צריכים לארגן פורום משותף של כל הגורמים הרלוונטיים ולמצוא פתרונות מתאימים כדי שיהיה תהליך מסודר לטיפול נפשי.
נאוה בוקר: גם בנציבות רשות הכבאות היו צריכים לבחון את הדגם המשטרתי, ואנחנו נשמע בהמשך, אני רוצה לקבל תשובות מה בדיוק נעשה מאז ולאיזה שלב הגעתם, איזו התקדמות חלה בנושא.
נאוה בוקר: אבל לפני שנתחיל עם דבריו של יושב ראש הארגון, אבי אנקורי, חברים, אני רוצה לקבל בברכה את נציב הכבאות החדש, תת אלוף במיל', רב טפסר היום, דדי שמחי, שזו הפעם הראשונה שהוא משתתף בדיון בוועדה כנציב הכבאות.
נאוה בוקר: שיהיה לך בהצלחה רבה, דדי, אתה נכנס בתקופה לא קלה, אבל אני יודעת שעם הרבה מוטיבציה ונכונות ועם רזומה מאוד מכובד מהצבא.
נאוה בוקר: אבל אני רוצה לומר לך משהו מהלב בנוגע ללוחמי האש, כי כיבוי אש זו משפחה אחת גדולה ואתה נכנס כאן למשפחה תומכת, חמה, מחבקת, זה גוף שהוא קצת שונה מגופים אחרים וצריך לקחת את זה בחשבון בכל התחומים.
נאוה בוקר: אז ברוך הבא ואני מאמינה באמת שבשיתוף פעולה יחד עם לוחמי האש והארגון תגיעו להישגים טובים ומצוינים, לא רק טובים, ושיהיה בהצלחה, דדי.
<דדי שמחי: תודה רבה.
נאוה בוקר: תודה לך.
נאוה בוקר: אני רוצה לפתוח את הדיון עם יושב ראש ארגון הכבאים אבי אנקורי, בבקשה.
<אברהם אנקורי: תודה רבה.
<אברהם אנקורי: כמו שאמרת, נאוה, את באמת מלווה אותנו ואנחנו מדברים כמעט כל יום, אבל מה שקורה באמת, לצערי המצב הוא הזוי.
<אברהם אנקורי: טרום הקמת הרשות גם לא היו לנו טיפולים, גם לא היה סיוע, ניסו בכמה תחנות כאלה ואחרות, גם בתחנה שלי, להביא סטז'ריות מהאוניברסיטאות שיישבו עם הכבאים, הבינו שהעלויות הן יקרות והתקציב הופנה למקומות אחרים וזה נגנז ונעלם.
<אברהם אנקורי: כשאמרו לנו רפורמה, אתם הופכים להיות עובדי מדינה, יהיה ויהיה ויהיה, נכון לרגע זה שאנחנו יושבים פה אין כלום.
<אברהם אנקורי: גם עכשיו כשמדברים, ותיכף תשמעי, יגידו שיצא מכרז לקצין רפואה ומכרז לפסיכולוג או פסיכולוגית.
<אברהם אנקורי: איפה יכול כזה דבר שרופא אחד או פסיכולוג או פסיכולוגית שיישבו כנראה מן הסתם במטה הנציבות יכולים לתת מענה ל-2,950 עובדים ועובדות כשמתוכם 2,100 לוחמים ולוחמות אש?
<אברהם אנקורי: הרי זו בדיחה, זה לא ישים.
נאוה בוקר: כמה?
נאוה בוקר: חמישה פסיכולוגים?
<אברהם אנקורי: לא, מה שמדברים זה פסיכולוג אחד.
<אברהם אנקורי: יש במיקור חוץ בין חמישה לשישה.
נאוה בוקר: פסיכולוג אחד שהוא עובד הרשות?
<אברהם אנקורי: יצא מכרז, הוא אמור להיקלט וקר"פ, קצין רפואה ראשי, שמן הסתם שניהם יישבו במטה הנציבות.
<אברהם אנקורי: זה כרגע מה שתיכף את תשמעי, שכבר יצאו מכרזים.
<אברהם אנקורי: יש היום מיקור חוץ, בין חמישה לשישה פסיכולוגים שמלווים את מערך הכבאות בסיטואציות כאלה ואחרות, אבל כל פעם שבאים ואומרים 'תשמע, אנקורי, אם כבאי ירים את היד ויגיד 'אני צריך עזרה', ניתן לו בין חמישה לשבעה טיפולים', אם יגיע מצב שכבאי ירים את היד הוא כבר חצי מת או שלושת רבעי מת.
<אברהם אנקורי: חד משמעית.
<אברהם אנקורי: אם אני מגיע למצב שאני מרים דגל אדום, זה כבר אומר שאני בתהליך כלשהו עם עצמי.
<אברהם אנקורי: בגלל זה אמרתי באותו יום שישי מעל הקבר של אסף ז"ל, זה מאבק שונה, זה לא תנאי העסקה וזה לא שכר, זה לא מסלולי קידום וזה לא כלום, זה על החיים של הכבאים במדינת ישראל, שאנחנו הולכים להציל חיים ואין מי שיציל אותנו.
<אברהם אנקורי: אם כבאי מפחד, וחד משמעית אני חווה את זה, כי אני נתקל בזה עם מפקדים כאלה ואחרים, הוא מפחד לבוא ולהגיד 'קרה לי משהו', גם אם נפצעתי, גם אם בגב, גם אם פוסט טראומה, כי אז מאיימים בוועדת בריאות במשרד הבריאות, אי התאמה ופסילת מקצוע, זאת אומרת לא רק שאנחנו לא מקבלים את הסיוע, אנחנו גם מאוימים, אתה תופס לי תקן.
<אברהם אנקורי: מה שבאמת היה צריך להיות זה טיפולים מונעים, לא טיפול כשאני מרים דגל או כשיש טיפול מתוקשר, אמא שרפה את הבנות, אז רגע, יצא לתקשורת, מהר תשלחו פסיכולוגים.
<אברהם אנקורי: או סאמר עסלי ז"ל, ב'הוד חפר', 'תשלחו מהר'.
<אברהם אנקורי: למה להגיע למצבים האלה?
<אברהם אנקורי: ביום יום האנשים האלה פה שיושבים ואלה שעכשיו בשטח, נראה לכם שהם לא חווים כל יום תאונת דרכים, כל יום שריפה בדירה, כל יום לכודים, כל יום חתוכים, כל יום חרוכים?
<אברהם אנקורי: עכשיו, כבאי, נכון, אומרים שהוא חסין ויש לו חוסן והוא אמיץ, בפנים יש לב, יש רגש, יש נשמה.
<אברהם אנקורי: לבוא היום, אני אנקורי, להגיד לכם 'אני מפחד, אני זה', זה לא נראה טוב כי אתה אמור להיות מאצ'ו, אבל בפנים, עוד יום ועוד יום ועוד דקה ועוד שנה ועוד שנה, והנה הגענו למצב הזה.
<אברהם אנקורי: בגלל זה המאבק הזה יהיה מאבק באמת בלתי מתפשר, חסר פשרות, עד הסוף, שקודם כל יכירו וייתנו סיוע מונע ולא סיוע בדיעבד לכבאים, וזה גם ישליך על מחלות קשות ועל מחלות מקצוע והורדת גיל פרישה.
<אברהם אנקורי: אלה הדברים.
<אברהם אנקורי: אני מקווה שבאמת פה, בראשותך ובלחצים שלך, נגמור עם זה פעם אחת ולתמיד, לא מדיון לדיון וכולם פה, תיכף תשמעי 'אנחנו ואנחנו ואנחנו', הלכה למעשה אין שום דבר.
נאוה בוקר: אז בוא אני אגיד לך מה אני מתכוונת לעשות.
נאוה בוקר: אם אני אראה שהדיון הזה לא מביא לשום מקום, אני הולכת לעגן את הנושא הזה בחקיקה וברגע שזה יהיה מעוגן בחקיקה אז לא תהיה ברירה לגורמים הרלוונטיים, אבל בואו נתחיל.
נאוה בוקר: אני רוצה להמשיך בדיון, לשמוע מה נעשה עד היום, מה מתכוונים לעשות.
נאוה בוקר: יושב איתנו כאן הנציב, אני מעריכה שהוא יאמר את דבריו בהמשך.
נאוה בוקר: מפקד מחוז דרום גם נמצא כאן איתנו, טפסר משה סויסה והוא גם יאמר דברים.
נאוה בוקר: אני רק רוצה לומר משהו, בהקשר הזה שאני נחשפתי, המודעות שלי בנושא הזה החלה באמת לאחר אסון הכרמל.
נאוה בוקר: כשאני שומעת מלוחמי אש שהם נאלצו להפריד 28 גופות חרוכות מחובקות, שלצערי בעלי היה ביניהם, במעגל החיצוני, אז כשמתארים את זה קשה להבין, אבל תמונה אחת שראיתי הספיקה, לא ישנתי חודשים אחרי התמונה הזאת.
נאוה בוקר: תמונה, לא במציאות, כל שכן שאדם רואה דבר כזה ונאלץ במו ידיו לבצע את הפעולות האיומות האלה.
נאוה בוקר: אז באמת תחשבו מה עובר על אותם אנשים שעושים עבודת קודש, שלא כל אדם יכול לעמוד בה.
נאוה בוקר: זה מהפן האישי שלי, אבל, מפקד המחוז, אני אשמח לשמוע את דבריך.
<משה סויסה: נאוה, תודה רבה.
<משה סויסה: יש פה נציגות מנציבות שירות המדינה?
נאוה בוקר: יש כאן נציגות?
<משה סויסה: לא, לא נמצאים פה.
נאוה בוקר: לא הגיעו מנציבות שירות המדינה?
נאוה בוקר: איפה יעקב?
<משה סויסה: הם המעסיקים שלנו.
נאוה בוקר: תקרא ליעקב, בבקשה, אני רוצה להבין למה אין פה נציגות של נציבות שירות המדינה.
נאוה בוקר: הם הוזמנו, הם היו אמורים להיות נוכחים בדיון וזה חמור מאוד שהם לא הגיעו לכאן היום.
<משה סויסה: תיכף אני אגע בנקודה למה שאלתי דווקא על נציבות שירות המדינה, נאוה.
<משה סויסה: אז קודם כל תודה רבה לך, נאוה, על הזימון ועל תשומת הלב שאת נותנת לכבאים במשך כל השנה ובטח ובטח כאשר ישנו אירוע כזה.
<משה סויסה: אבל תראי, אני יושב כאן, הכבאי הוותיק ביותר במדינה, אני חושב, מפקד המחוז הכי ותיק, 40 שנה, ועברתי את הטראומות הגדולות ביותר.
<משה סויסה: אני חושב שהכניסה הראשונה שלי אחרי שבוע ימים, מי שזוכר מול השער החדש, פעם הייתה איזה מסעדה ואז היו שם שני נספים, הייתי צריך להוציא אדם שרוף אחרי שבוע ימים בעבודה.
<משה סויסה: לא ידעתי איך להסתכל על הדבר הזה ומאז אני יכול לומר לכם כך, את כל הפיגועים בירושלים, אני מסתכל על מד"א ואני אומר, כשמד"א מגיעים ואנחנו מגיעים, אנחנו רואים את הדברים האלה, מתוך האוטובוס אני צריך להוציא את הפצועים ואת הלכודים, להעביר להם והם מעבירים את זה הלאה ואנחנו פוגשים את כל הדברים האלה.
<משה סויסה: אלוהים.
<משה סויסה: הרי אנחנו עוברים את כל החוויות האלה.
<משה סויסה: עכשיו, את באת לכאן, אספת אותנו, נמצאים פה גם גורמי החירום, אנחנו רואים את הדברים האלה יום יום, בחיים מישהו לא דיבר איתנו.
<משה סויסה: אני אומר לכם, בשנת 96' ו-2001, כשהיו הפיגועים הגדולים בירושלים, היה לנו איזה מישהו, שכחתי את שמו, משה, פסיכולוג בנציבות שאמר לי 'סויסה, תשמע, תעשה לי טובה, תאסוף את החבר'ה ותן להם לשפוך, תן להם להוציא את זה החוצה'.
<משה סויסה: אני, כמפקד, לא יודע מה לעשות - - -
נאוה בוקר: זה הטיפול?
<משה סויסה: זה הטיפול, כן, 'תן להם לשפוך ולהוציא את זה החוצה'.
<משה סויסה: כבאים שרק עכשיו נכנסו לעבודה, כבאים שרק פעם ראשונה רואים מה זה מת, רואים מה זה איבר, ללכת להביא, להביא את הנעל שתואמת לרגל בשביל שתהיה קבורה מתאימה.
<משה סויסה: עד כדי כך אנחנו מדברים.
<משה סויסה: ולא היה לנו את זה.
<משה סויסה: אני מצטער, דדי שמחי נכנס אמנם לתפקיד, חדש, הוא לא מכיר את זה, אלא תקפנו אותו דווקא השבוע בישיבת ספ"כ, בדיוק ישבנו ודיברנו על הדבר הזה.
<משה סויסה: בטח ובטח שאני לא יכול לבוא אליו בתלונה, אבל תחשבו, רבותיי, אנחנו כבר 40 שנה קיימים, 50 שנה קיימים.
<משה סויסה: אני רואה תכנית בטלוויזיה של הלומי קרב, שגם להם בקושי מתייחסים ולא מאמינים להם, כאילו אנחנו באים לנצל.
<משה סויסה: זו הבעיה שישנה.
<משה סויסה: אני אומר לכם, בירושלים, סיפרתי את זה לנציב, טיפלתי בשישה אנשים ובתנאי, אמרתי להם 'אף אחד לא יפגע בך, המשרה שלך תישאר, גם את הדרגה שאתה צריך לקבל בשנה הבאה אתה תקבל, לך לטיפול'.
<משה סויסה: הוא היה כאן בבית החולים הרצוג בירושלים, קיבל טיפול וברוך ה' הוא ניצל.
<משה סויסה: ישנם מספר אנשים, וגדול, בתוך שירותי הכבאות, שאנחנו לא יודעים עליהם ואחד הדברים המפחידים ביותר זה מה שהזכיר אבי, שמפקדים, אנחנו, אפילו לא ידענו איך לטפל בהם.
<משה סויסה: מה אני אגיד לאדם שאומר לי פתאום, 'שמע, אני חולה, יש לי איזה בעיה, יש לי משהו'?
<משה סויסה: 'לך לטיפול' ואז אותו בן אדם צריך להתחיל לפחד, 'יחשבו שאני משוגע, יחשבו שאני זה, אז אולי לא ייתנו לי עבודה, אולי לא ימשיכו לי בטיפול בעבודה, אולי יזרקו אותי, ביטוח לאומי לא יכיר בי'.
<משה סויסה: כל הדברים האלה מגיעים לסיבות האלה שבן אדם לא רוצה להיחשף.
<משה סויסה: אני רוצה לומר לכם כך, ישבתי עם אנשים, יש לאנשים ריח של חומר נפץ כל הזמן בתוך האף, יש לו ריח של הגופות החרוכות, אני מריח את זה עכשיו, מי שמכיר את זה.
<משה סויסה: אנחנו מכירים את זה, אנחנו רואים קטועי רגליים וקטועי גוף וראשים וכל מה שאתם רוצים והדבר הגרוע ביותר זה לראות אנשים שאתה מכיר אותם, שאתה מכיר אותם ואתה מגיע לאותה תאונת דרכים ואתה כבר חושב על המשפחה, אתה כבר לא חושב באותו רגע על העבודה שלך.
<משה סויסה: מי מטפל בנו?
<משה סויסה: אף אחד.
<משה סויסה: פנינו לנציב, גם לשמעון רומח, פנינו גם לנציב הכבאות שחר איילון, אמרנו, רבותיי, אף אחד לא מטפל בנו, תקימו כבר יחידה, אנחנו מדברים על היחידה הזאת כבר 40 שנה, אף אחד לא עשה שום דבר שהיחידה הזאת תוקם.
<משה סויסה: כמה אנשים יש לנו שסובלים מפוסט טראומה עכשיו, אף אחד לא יודע.
<משה סויסה: אנחנו יודעים רק דבר אחד, זה במקרה יצא שהאדם הזה הלך והתאבד, היו המון המון אנשים שקיבלו טיפולים ואמרו שכואב להם הגב, אבל לא אמרו שהם סובלים מפוסט טראומה בכדי לא להיחשף, שיגידו שהם מפגרים או משוגעים.
<משה סויסה: ולך אני אומר, נאוה, אמרנו את זה גם לנציב שלנו, לדדי, אנחנו חייבים להקים, אדם אחד לא מספיק, צריכים לשבת עם אנשים, צריך לזהות אותם ולא לשבת בקבוצות, כי בקבוצות זה לא עוזר, כי כולם עם המאצ'ו שלהם ואף אחד לא ידבר.
<משה סויסה: זה שיחה עם כל כבאי וכבאי, שהם יזהו את הבעיה שיש לנו ויגידו מי זקוק לטיפול, מי לא זקוק לטיפול.
<משה סויסה: זה דבר אחד.
<משה סויסה: והדבר השני, אנחנו צריכים לדעת דבר אחד, נאוה, כשאותו אדם יוכר על ידי אותה ועדה, לפחות שגם ביטוח לאומי יכיר בו, כי אם לא, אז הוא ייזרק הביתה ואם הוא ייזרק הביתה אז לא עשינו כלום, כי אז אנחנו הרסנו משפחה שלמה.
<משה סויסה: לכן אני מבקש, נאוה, באמת לעקוב אחרי הדבר הזה, צריכה לקום מיד יחידה על מנת שנוכל לזהות את אותם אנשים.
נאוה בוקר: אני רק רוצה לציין שהדיון הזה נקבע לפני שידענו על המקרה של אסף, הוא היה אמור להתקיים ב-5 בחודש ונדחה ל-19, וצר לי שכך.
<משה סויסה: עוד דבר, נאוה, למה שאלתי למה נציבות שירות המדינה לא נמצאת פה?
<משה סויסה: נציבות שירות המדינה הם היום הבוסים שלנו, היה לי מקרה שאני השתתפתי בו, אמרתי לה 'תשמעי, שכחתי, יש לי כל כך הרבה עיסוקים והדחקתי את זה', היית צריכה לראות איך היא צחקה עליי, היא צחקה עליי, אותה גברת שיושבת בנציבות שירות המדינה כשאמרתי לה 'תשמעי, שכחתי, אני עובר כל כך הרבה דברים, יכול להיות ששכחתי', לא, לא יושבים פה בשביל לשמוע את הדברים האלה.
<משה סויסה: הם היו צריכים לקרוא בעיתון שיש הדחקה.
<משה סויסה: היא צחקה על המילה - - -
נאוה בוקר: זה הכי קל לשבת במשרדים הממוזגים ולשפוט אנשים שעובדים בשטח.
נאוה בוקר: צר לי, אבל זה מכוון לפקידים נוספים ויודעים בדיוק למי אני מתכוונת.
נאוה בוקר: אני רוצה לשמוע את הסיפור האישי של אסף, אלא אם כן מישהו רוצה להגיב לדבריו של מפקד המחוז.
נאוה בוקר: כן, מה שמך?
<עופר מכלוף: שלום, לי קוראים עופר מכלוף ואני הגעתי לפה, אני אגיד לך בכנות, ב-22 - - -
נאוה בוקר: מאיפה אתה, עופר?
<עופר מכלוף: אני מכיבוי אש פתח תקווה.
<עופר מכלוף: ב-22.6.2009, ב-00:51 לפנות בוקר, נקראתי לאיזה שהיא פעולה, מקרה מוכר, המשפחה חיתנו באותו ערב את הילד והם התנגשו ברכב כיבוי אש שהייתי איתו בפעילות מבצעית.
<עופר מכלוף: הנהג נהרג, אני הייתי צריך לעשות את פעולות החילוץ באותה שנייה, את יכולה לתאר עם מה באותן שניות אני צריך להתמודד, עם מקרה שהייתי מעורב בתאונה.
<עופר מכלוף: אחרי התאונה, בשלושה הימים הראשונים, הרגשתי שאני יכול לדלג מעל זה.
<עופר מכלוף: אחרי ארבעה, חמישה ימים הרגשתי שאני מתחיל להיות יותר עייף, שונה, עצבני, ביקשתי חופש, לא לקחתי מחלה אפילו ואז ראיתי שיום אחד, לצערי, בגלל המקרה הזה, הייתי שם על התפר, הרגשתי יום אחד שלא עמדתי בזה, נאלצתי לקחת את עצמי, חבר לקח אותי, אמר לי 'בוא מהר', הייתי מטופל שלוש שנים וחצי בבית חולים אברבנאל, הולך לטיפולים.
<עופר מכלוף: מסיים משמרת, יומיים באברבנאל, מסיים משמרת, יומיים באברבנאל.
<עופר מכלוף: טיפל בי בין היתר מנהל בית החולים פרופ' שור, טיפל בי - - -
נאוה בוקר: שלוש וחצי שנים היית - - -
<עופר מכלוף: שלוש וחצי שנים.
נאוה בוקר: קודם כל, עופר, אני חייבת להגיד לך שאני גאה בך.
נאוה בוקר: זה שיש לך אומץ לבוא לכאן ולספר את הסיפור האישי שלך ושהיית מטופל, אין הרבה כאלה, שאפו, באמת.
נאוה בוקר: תמשיך.
<עופר מכלוף: בלי שום קשר אני שבע וחצי שנים - - -
נאוה בוקר: וחזרת לעבוד כרגיל?
<עופר מכלוף: אני אגיד לך משהו מאוד מאוד חשוב, באמת חשוב, אני הוכרתי דרך ביטוח לאומי כפוסט טראומה, אני לא אספר איזה תהליך עברתי בביטוח לאומי, שזרקו לי באחת השיחות 'מה אתה חושב, שאנחנו תכנית חיסכון?
<עופר מכלוף: באת למשוך פה כסף?
<עופר מכלוף: ' אבל הם לא מבינים שהכסף הוא לא עניין שלנו, העניין שלנו שאנחנו צריכים טיפול.
<עופר מכלוף: אני הייתי צריך ללכת לבית חולים פסיכיאטרי אברבנאל, מנהל בית החולים היה אומר לי 'תרשום לך, אלה המשמרות שלי, תגיע מתי שאתה רוצה'.
<עופר מכלוף: אני צריך להגיע בימי שבת, דיכאון, בן אדם שנמצא במצב של דיכאון, אין לו זמנים, ברגע שהוא מנצח אותך ואתה לא מהר באותה שנייה, הולך מהר כדי לטפל בעצמך, הדקות האלה יכולות להיות קריטיות עבורך.
<עופר מכלוף: אני יודע, אני הייתי שם, דקות מאוד קשות.
<עופר מכלוף: כשאתה מתקשר לחבר, חבר אומר לך 'תקשיב, אני לא יודע איך אני מטפל בך, איך אני פונה אליך, איך אני מדבר איתך בכלל'.
<עופר מכלוף: לא היה מישהו אחד מהנציבות שדאג לי לטיפול, אני הייתי צריך ללכת שלוש וחצי שנים, לעבוד משמרת של 24 שעות בחילוץ - - -
נאוה בוקר: לפני כמה שנים זה היה?
<עופר מכלוף: ב-22.6.2009, שבע וחצי שנים.
<עופר מכלוף: לא שהיום אני לא הולך לטיפולים, אני הולך לטיפולים, לשיחות פרטניות, אבל במשך שלוש וחצי שנים מסיבי הייתי הולך יום לתחנה, יומיים לאברבנאל, יום לתחנה, יומיים לאברבנאל.
<עופר מכלוף: ככה באופן קבוע שלוש וחצי שנים, יש לי מסמכים, תיעוד רפואי.
<עופר מכלוף: אני אומר לך, זה ימים הכי קשים שיכולים להיות לבן אדם, קשים מאוד, אתה לא מצליח לשקם את עצמך.
<עופר מכלוף: ודיברת על ילדים, הילדים שלי קיבלו ב-23.6.2009, יום אחרי התאונה, אבא אחר לגמרי, אבא שכל היום הוא לא רוצה ללכת לאירועים, אבא שאין לו שמחה, הוא לא מחייך, אבא שלא יכול לדעת איך לטפל בילדים שלו, איך לדבר איתם, לפנות אליהם.
<עופר מכלוף: כל הזמן אתה עצבני בבית, אתה כעוס, אתה לא רוצה לקחת במשך שבע וחצי שנים מחלה, למה?
<עופר מכלוף: כי אתה מפחד מהרגע לבד.