GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אסנת מרק: בדיון הקודם שאדוני ניהל, אמרה חברתי שושנה שהמטופלים מכירים את – רצוי שהעובדים הסוציאליים יעברו את המבחן ויראו ויעשו את ההתאמה בין המטופל לבין העובד.
<אסנת מרק: אני חושבת שבוועדה ההומניטרית, הדבר היחיד שבאמת חסר זה הקריטריונים הנוקשים האלה שצריך שאנשים יידעו אלו מקרים יכולים להיכנס, מי יכול לעשות את ההשמה הזו.
<אסנת מרק: כדי שלא נגיע לכדי מצב שהמקרים הקשים באמת הם נופלים בין הכיסאות.
<אסנת מרק: אם עובד זר הולך ומסתובב ומוצא משפחה, אז הוא בדרך כלל מוצא את המשפחות הקלות, הוא לא מוצא את המשפחות הקשות.
<אסנת מרק: הוא מסתובב - - -
<אברהם יוסף סלומה: הוא לא בר עונשין, זה משמפריע לי.
<אברהם יוסף סלומה: זה מה שמפריע לי, שהעובדים אינם ברי עונשין.
<תומר רוזנר: הם לא עבריינים.
דוד אמסלם: הסיפור הזה נכון ולכן אני יושב אתם לקבל תמריץ.
דוד אמסלם: יש לטעמי מספר תמריצים, אבל זה לא הדיון.
דוד אמסלם: אחד זה לגבי הנושא הגיאוגרפי, האם בפריפריה כן או לא.
דוד אמסלם: אמרתי את זה בתחילת הדיון.
דוד אמסלם: וגם לגבי סוג המחלה.
דוד אמסלם: זאת אומרת, גם במסגרת שאמרתי שכולם קשים, יש חולים קשים מאוד שלהם באמת רוב העובדים לא רוצים.
דוד אמסלם: שם אני צריך לעשות איזושהי קטגוריה כזו כדי לתת להם תמריץ.
<אסנת מרק: בשנים האחרונות הוועדה הומניטרית הייתה עושה הלבנה גורפת וזה מה שהביא את המצב - - -
דוד אמסלם: זה בדיוק מה שהם רוצים לשנות.
דוד אמסלם: אני שומע את החוק הזה עכשיו.
דוד אמסלם: כרגע אנחנו מלטשים אותו.
דוד אמסלם: כפי שאמרתי קודם, אני מסתכל יותר על הצד של החולה.
דוד אמסלם: זאת לא פונקציית המטרה שלהם מפני שהם קמים בבוקר ורואים עובדים זרים.
דוד אמסלם: זה בסדר, אני לא מצפה שהם יראו משהו אחר וזה לא טוב שהם יראו משהו אחר.
דוד אמסלם: אני רואה את החולה.
דוד אמסלם: אני מסתכל עליו, הוא מעניין אותי.
דוד אמסלם: גם אם בדרך יסתובבו עוד 500 עובדים סתם.
<תומר רוזנר: אז בוא תראה את הסעיף השני.
דוד אמסלם: עכשיו נמשיך להקריא.
<גלעד קרן: "(1א) על אף האמור בפסקה (1), היתה הבקשה להארכת הרישיון כאמור באותה פסקה לצורך טיפול במטופל שהוא אחד מאלה, רשאי שר הפנים להאריך את רישיון הישיבה של העובד זר, אף אם לא התקיימו התנאים המנויים בפסקאות משנה (א) ו-(ב) לאותה פסקה, ולעניין פסקה (ג), במקום "8 שנים" יקראו "12 שנה": (1) מטופל סיעודי הזכאי לקצבת שירותים מיוחדים מהמוסד לביטוח לאומי בשיעור של 188% לפחות; (2) נכה צה"ל או נפגע פעולת איבה שהוכר כסיעודי ברמה של 100% ; (3) ילד נכה הזכאי לקצבת ילד נכה מאת המוסד לביטוח לאומי ברמה של 188%; (4) מי שהוא מטופל סיעודי עקב פגיעה בעבודה, כהגדרתה בחוק הביטוח הלאומי, התשנ"ה-1995, התלוי לחלוטין בעזרת הזולת בביצוע כל פעולות היום יום.
<גלעד קרן: "הוראת מעבר 2.
<גלעד קרן: אין בהוראות חוק זה כדי לפגוע בהחלטה שהתקבלה לפי סעיף 3א(ב1) כנוסחו בחוק העיקרי, בנוסחו ערב תחילתו של חוק זה.
<תומר רוזנר: עכשיו אנחנו מדברים במקרה של אוכלוסיות קשות ביותר.
<תומר רוזנר: מדובר במקבלי קצבת שירותים מיוחדים, קרי אנשים שהם עד גיל 67 בלבד והם ברמה הגבוהה ביותר של שירותים מיוחדים.
<תומר רוזנר: יש 3 רמות, הם בגבוהה ביותר.
<תומר רוזנר: הם למעשה תלויים בעזרת הזולת בביצוע כל פעולות היום יום ובמשך כל שעות היום.
מיכאל מלכיאלי: למה לא השאיר גם את זה לשיקול דעתו של השר?
<תומר רוזנר: כי השר לא רוצה, כנראה.
דוד אמסלם: שירותים מיוחדים, בהגדרה זה עד גיל 67.
דוד אמסלם: הוא מדבר כרגע על המצב החוקי.
<תומר רוזנר: לגבי קשישים צריך לטפל.
<תומר רוזנר: לגבי נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה שהם 100 פלוס, זה במצב דומה, פחות או יותר, כנ"ל לגבי ילד נכה ולגבי נפגעי עבודה.
<תומר רוזנר: האוכלוסייה שנשארת כרגע ללא מענה במקרה הזה היא אוכלוסיית הקשישים.
<תומר רוזנר: נכון שצריך לטפל בזה.
<תומר רוזנר: במקרים האלה, במקרים הקשים ביותר, מרככים את התנאים עוד יותר משהיו קודם: אמרנו 8 שנים, אז זה לא 8 שנים אלא 12 שנים, וגם אם הוא לא התמיד אצל מטופל אחד 24 חודשים.
<תומר רוזנר: כל עובד זר שעד 12 שנה בארץ ולא עבר ממטופל קודם, זאת אומרת שהתנאי של פעם אחת נשאר.
<תומר רוזנר: למטופלים האלה שבאמת יש קשיי השמה מיוחדים בגלל שהם באמת במצבים הקשים ביותר, תוכל הוועדה ההומניטרית לאשר את המעבר של העובד הזר אליהם.
דוד אמסלם: השר יוכל להתערב בעניין הזה.
דוד אמסלם: יש לו שיקול דעת.
<תומר רוזנר: כרגע לא.
<תומר רוזנר: משאירים - - -
דוד אמסלם: אבל ראיתי כאן - - -
<תומר רוזנר: השר רשאי לאשר.
דוד אמסלם: מה שאתה אומר זה שכל - - -
<תומר רוזנר: לאותם תנאים.
<תומר רוזנר: מציעים את אותו תנאי.
<תומר רוזנר: זאת אומרת, אם הוועדה החליטה לא לאשר, אז השר לא יכול לאשר.
<תומר רוזנר: אם הוועדה מחליטה כן – יש לו שיקול דעת.
<שמחה בניטה: אבל בחוק במקורו לשר יש את האינסטנציה - - -
דוד אמסלם: אתה זה הבנתי.
<שמחה בניטה: אתה יכול להגיש ערעור לשר.
<שמחה בניטה: הם שלחו את כולם - - -
דוד אמסלם: שמחה, הבנתי.
דוד אמסלם: אנחנו מכירים את הנושא הזה.
<תומר רוזנר: כמובן שהחלטה של הוועדה ההומניטרית שלא לאשר בקשה כזאת נתונה לביקורת שיפוטית.
<תומר רוזנר: אפשר לפנות בית הדין לעררים או - - -
דוד אמסלם: בית משפט תמיד ישנו בישראל.
זאב בנימין בגין: מה עם קשישים?
<אבנר עורקבי: למה רק 188 ולמה לא פחות?
<אבנר עורקבי: יש 112 שגם הם קשים.
דוד אמסלם: בבקשה, שושנה.
<שושנה שטראוס: אני לא מקבלת את האמרה שנאמרה פה שלקשישים אין מענה.
<שושנה שטראוס: לכל קשיש יש היתר והוא יכול להזמין עובד מחו"ל, הוא יכול לקחת עובד שנמצא בישראל עד 63 חודש, ואם מדובר בבני זוג, העובד יעבור מבן זוג אחד לשני ללא הגבלת זמן.
<שושנה שטראוס: כל התנאים שאמרנו בהתחלה, עד 8 שנים שהעובד נמצא פה, הקשישים יכולים לקחת גם את העובדים האלו לפנים שמשורת הדין.
<שושנה שטראוס: רק ההקלה הנוספת שאמרנו פה היא עבור המקרים שלפי הניסיון של הרשות הם המקרים הכי קשים, המקרים האלה יכולים גם להגיע להיות קשישים בסופו של דבר.
<שושנה שטראוס: המקרים האלה יש להם את התוספת של עד 12 שנים וזה מתוך המקרים שבאו אלינו והבנו שהם הכי ייחודיים וקשים.
זאב בנימין בגין: הקשיש הוא באותו מצב קשה.
זאב בנימין בגין: מה הפתרון לגביו?
<מזל גולדשטיין: יש קשישים במצבים יותר קשים.
<שושנה שטראוס: אני גם רוצה להגיד שהחוק הזה הולך לכוון - - -
דוד אמסלם: מה ששואל גם חבר הכנסת בגין וגם תומר הכניס בהערה זה שיש חולה במצב קשה אבל הוא לא קשיש, ויש קשיש שהוא גם קשיש וגם במצב קשה.
דוד אמסלם: זאת אומרת, יש לו שתי בעיות.
דוד אמסלם: בכלל, קשיש, גם בלי קשר לזה יש לו עוד מחלות.
דוד אמסלם: בכלל קשה להיות קשיש, יש מחלות אחרות.
דוד אמסלם: האם מטופל שעונה לקריטריונים האלה, נניח שהוא ב-188% נכות והוא בגיל 80 – מה דינו?
<משה נקש: אם הוא קיבל שירותים מיוחדים בגיל צעיר יותר והוא ממשיך - - -
דוד אמסלם: לא קיבל בגיל צעיר.
<משה נקש: הוא עבר את גיל הפרישה.
<משה נקש: אין את אותו מבחן, אי אפשר להשוות - - -
דוד אמסלם: אני רוצה להבין האם המבחן הוא בגלל שיש בחור צעיר ואנחנו מרחמים עליו או בגלל שהוא זקוק לזה.
<שושנה שטראוס: גם עצם היותו של האדם עם המוגבלות צעיר, ופה הם יכולים יותר להסביר לי, זה גורם בעצמו לקושי כי הוא דם פעיל, יש לו משפחה, יש לו עוד דברים מסביב, לעומת ציבור הקשישים שיש להם, כמו שאמרנו, יש להם פה את האפשרות לקחת את העובדים עד 8 שנים, לא מתעלמים מהם.
<שושנה שטראוס: אבל ראינו שלאוכלוסייה של האנשים הצעירים עם מוגבלות יש קושי נוסף.
<שושנה שטראוס: אני לא מומחית, יש פה אנשים שיכולים להסביר.
זאב בנימין בגין: אולי זה להיפך.
דוד אמסלם: אני חושב שזה בדיוק הפוך.
דוד אמסלם: אני חושב שבחור צעיר שהוא נכה ב-188%, מצבו יותר טוב מאדם מבוגר בגיל 80 שיש לו נכות של 188%.
<משה נקש: התלונות שקיבלנו שיש קשיש ויש נכה, ואם תכניס את שניהם לאותה קטגוריה, רוב העובדים הזרים – לא יעזור, זה המצב – יעדיפו לעבוד אצל הקשיש ולא יעדיפו לעבוד אצל הנכה הקשה הצעיר, עם כל הסביבה שלו.
<משה נקש: זה מה שקיבלנו.
<משה נקש: לכן מצאנו את האוכלוסיות החריגות שם.
דוד אמסלם: אתה אומר שאנחנו מייצרים פה תמריץ לעבוד אצל הצעירים.
דוד אמסלם: זו הסיבה.
<משה נקש: יש פה הטבה והקלה ואפשרות נוספת לעובדים זרים לעבוד בישראל, גם אם הם מעל 8 שנים ועד 12 שנים אם הם יעבדו אצל נכים צעירים שהטיפול בהם מורכב.
<משה נקש: גם בוועדת שושני זה נבדק ונקבע.
דוד אמסלם: אפשר לייצר ספקטרום של תמריצים, לא חייבים רק את זה.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת שמפריעה לי בעניין הזה.
דוד אמסלם: אני בא מזווית החולה, עד היום היו פונים לוועדה ההומניטרית, מי שהוועדה הייתה מקבלת ומי שלא – לא.
דוד אמסלם: אז היו באים ללשכת השר ובסופו של דבר השר היה נותן חנינה כללית.
דוד אמסלם: הלכה למעשה העובדים האלה היו נשארים בארץ וממשיכים לטפל במטופלים.
דוד אמסלם: החוק הזה, כפי שאני מבין אותו, הוא הולך להחמיר את הבעיה.
דוד אמסלם: לא רק לא להקל, הוא הולך לעשות דבר הרבה יותר חמור, בגלל שהוא אומר שאם הוועדה ההומניטרית לא מקבלת את ההחלטה, השר לא צד בעניין, הוא לא יכול להתערב.
דוד אמסלם: אז מה הועילו חכמים בתקנתם?
דוד אמסלם: הרי כל מה שאני מנסה לעשות כאן זה לעשות משהו יותר חיובי, לא ללכת אחורה.
<משה נקש: אם לא נעשה את התיקון הזה אז נישאר באותו מצב שאנחנו נמצאים בו היום.
דוד אמסלם: אבל המצב היום, יחסית לתיקון, הוא יותר טוב.
<משה נקש: תלוי איך אתה מסתכל על זה.
דוד אמסלם: מהזווית של החולה.
<משה נקש: אם לעשות הלבנה של 5,000 עובדים זרים כל שנה או שנתיים זה מצב יותר טוב, בסדר.
<משה נקש: אני לא יודע להגיד את זה.
<משה נקש: לדעתנו לא.
דוד אמסלם: כל אחד יש לו את העבודה שלו, משה.
דוד אמסלם: אתה יודע, יש אחד שהתפקיד שלו זה עובדים זרים, זה מה שמעניין אותו, אתה מבין?
דוד אמסלם: אמרתי שכל אחד לנושא מזווית שלו, הזווית שלך היא לא להשאיר עובדים שהם - - -
<משה נקש: לא, לא, לא.
דוד אמסלם: אני אומר מה הגדרת העבודה שלך.
<משה נקש: ממש לא.
<משה נקש: הגדרת העבודה.
<משה נקש: אולי חלק מהגדרת העבודה של רשות האוכלוסין זה אכיפה כלפי עובדים זרים.
<משה נקש: לצורך העניין, האגף שאני עובד בו והמינהל שאני עובד בו, אנחנו רואים קודם כל את המטופלים הסיעודיים לפני שאנחנו מסתכלים בכלל על העובדים הזרים.
<שושנה שטראוס: אני רוצה להתייחס למה שכבוד היושב-ראש אמר.
<שושנה שטראוס: בעבר היו תנאי סף.
<שושנה שטראוס: מי שנדחה על הסף, אנחנו עושים את זה באותו יום שמוגשת הבקשה כדי שהמטופל לא ייפגע.
<שושנה שטראוס: הוא כבר יודע באותו יום שהעובד שלו לא עמד בתנאי הסף.
<שושנה שטראוס: מה שעבר לשר היה רק מי שעמד בתנאי הסף.
<שושנה שטראוס: כשעשו את ההלבנות הרחבות שנעשו בגלל הזמן שעבר ולא התקבלה החלטה - - - שנוצר, הם לא כללו את אלו שנדחו על הסף.
<שושנה שטראוס: גם היום, אלו שלא יעמדו בתנאי הסף ידעו את זה באופן מידי, ואלו שיצטברו - - -
דוד אמסלם: כמה עובדים זרים בסיעוד יש היום בישראל?
<שושנה שטראוס: למשה יש את כל הנתונים.
<משה נקש: יש בסביבות 60,000 עובדים זרים, מתוכם בערך 47,000 חוקיים והשאר לא חוקיים.
דוד אמסלם: כמה לא חוקיים בערך?
<משה נקש: 13-12 אלף.
דוד אמסלם: זאת אומרת, בערך 20%, בגרוסו מודו.
דוד אמסלם: זה גודל הבעיה.
דוד אמסלם: מה זה לא חוקיים?
<שושנה שטראוס: שעוד לא פנו לוועדה.
דוד אמסלם: אם הוא עבר 5 שנים והמטופל אתו, אין בעיה?
<תומר רוזנר: לא, אין בעיה.
<משה נקש: זה חוקי.
דוד אמסלם: זה חוקי.
דוד אמסלם: זאת אומרת, הוא אמור לעזוב את הארץ אבל הוא נשאר כאן.
דוד אמסלם: במקומו אתה לא מביא עוד 12,000 - - -
<משה נקש: אין דרישה לעוד 12,000.
<משה נקש: אם הייתה, אז - - - בענף הסיעוד.
דוד אמסלם: אני מניח שאף אחד מהם לא יושב כאן ומוכר עגבניות.
<משה נקש: אני לא יודע.
<משה נקש: אני לא מניח את זה לגמרי.
<משה נקש: יש עובדים סיעודיים שנתפסים עובדים בעבודות שהן לא עבודות סיעוד.
דוד אמסלם: אבל זאת בעיה אחרת, כמו שיש עובדים אחרים בחקלאות שהולכים לעבוד במסעדות.
דוד אמסלם: ברגע שהמפקח עוצר אותו ורואה שאין לו מטופל, אז הוא אומר לו: אדוני, נא לעלות על המטוס ללכת הביתה.
דוד אמסלם: כמה לא עוסקים בסיעוד, לדעתכם?
<משה נקש: מתוך העובדים הלא חוקיים?
<משה נקש: אני לא יודע להגיד לך.
<משה נקש: אני יכול להגיד לך שמי שעוסק בסיעוד יכול לפנות לוועדה ההומניטרית.
<משה נקש: יש לנו כמה אלפי בקשות - - -
<אבנר עורקבי: יש עוד דחיות על הסף.
<אבנר עורקבי: תגיד כמה דחיתם על הסף.
דוד אמסלם: אבנר, אל תתעמת אתו.
<משה נקש: הוא לא מתעמת אתי.
<משה נקש: זה בסדר.
דוד אמסלם: אתה אומר 12,000 עובדים נמצאים פה במצב לא חוקי והיינו צריכים להחליף אותם.
דוד אמסלם: איך שושנה אומרת?
דוד אמסלם: יכול להיות שגם הם בסוף יצטרכו עובד זר שיטפל בהם, נכון?
דוד אמסלם: אם אלה יגיעו לוועדה הומניטרית בכפוף לכל הסיכומים האלה, מה יקרה?
<משה נקש: ייבחנו.
<משה נקש: מי שעומד בתנאים – ייכנס לוועדה ומי שלא - - -
<תומר רוזנר: הוא לא ייכנס לוועדה אם הוא לא כדין.
<תומר רוזנר: הואל כדין, אז הוא לא יכול ללכת - - -
דוד אמסלם: מה קורה אתם?
דוד אמסלם: ה-12,000 האלה, הרי אתם אומרים שהשר מפרמל את כולם אחת לתקופה.
<שושנה שטראוס: אם מישהו פונה - - -
<משה נקש: אם הם פנו לוועדה.
דוד אמסלם: זאת אומרת, ה-12,000 האלה בכלל לא פנו לוועדה, או שפנו ונדחו?
<שושנה שטראוס: הם לא פנו.
<משה נקש: רובם לא פנו.
<משה נקש: יכול להיות שנדחו קצת על הסף ויכול להיות שחלק פנו ועדיין לא קיבלו תשובה.
<משה נקש: אבל רובם לא פנו.
<תומר רוזנר: הם לא יכולים לפנות.
<תומר רוזנר: הם פה שלא כדין.
<משה נקש: היום הם יכולים, תומר.
<תומר רוזנר: בעתיד הם לא יוכלו לפנות בכלל.
<משה נקש: בעתיד הם לא יוכלו לפנות.
<משה נקש: זה נכון.
<שמחה בניטה: היושב-ראש, יש כאן - - - על הסף בכל המקרים האלה.
<אבנר עורקבי: יש פה - - -
דוד אמסלם: שמחה, את רוצה להחליף אותי כמה דקות, אני אצא?
דוד אמסלם: אז תני לי.
דוד אמסלם: הבטחתי לה שאני אתן לה את זכות הדיבור.
דוד אמסלם: לא אלך מפה היום.
<אבנר עורקבי: יש פה הורים לילדים שנדחו על הסף.
דוד אמסלם: יש לי שאלה אולי אפיקורסית מבחינתי: מה עשיתם עם העובדים האלה?
<משה נקש: איזה עובדים?
דוד אמסלם: ה-12,000 שלא חוקיים.
<משה נקש: עובד זה לא חוקי שנתפס כשהוא לא עובד בסיעוד, מרחיקים אותו.
<כוכבה צוריאלי: המקרה שלי הוא כזה שמאוד מפריע לי.
<כוכבה צוריאלי: יש לי עובדת מאוד טובה כבר שנה אחת.
<כוכבה צוריאלי: כשחיפשתי עובדת, היה לי ממש קשה לחפש כי באמת הסיפור הזה שהעובדים שלנו מחפשים קשישים.
<כוכבה צוריאלי: כל אחת אמרה לי: חשבתי שאת קשישה, זה לא מתאים לי.
<כוכבה צוריאלי: זה היה מאוד מאוד קשה לי.
<כוכבה צוריאלי: מצאתי עובדת מאוד נחמדה, מאוד טובה אלי, שמאוד מתאימה לי.
<כוכבה צוריאלי: הבעיה היא שאני לא יכולה לסדר לה אישור עבודה בגלל שבעבודה האחרונה שלה כפו עליה לחתום שזו עבודה אחרונה שלה.
דוד אמסלם: אנחנו נכנסים לסבב השני כבר.
דוד אמסלם: היא כבר פעם שלישית עוברת.
דוד אמסלם: לא פעם שנייה, פעם שלישית.
<שמחה בניטה: זה מה שלא פייר, דוד.
<שמחה בניטה: שני המקרים הקשים האלה, ויש לי עוד מקרים – עובדים שכאשר הם הולכים לקשישים, החברות ממהרות אותם לחתום על טפסים כדי החולה הקשיש יקבל את הביטוח הלאומי.
<שמחה בניטה: מה שמעניין את הקשישים זה עובד שיקבל מיד את הביטוח הלאומי.
<שמחה בניטה: אחרי חודש וחצי-חודשיים היא עזבה את הקשיש מסיבות מוצדקות - - -
דוד אמסלם: שמחה, אני מכיר את הנושא.
דוד אמסלם: יש לי שאלה אחרת.
דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר אנחנו מאפשרים אופציה אחת להמשך – זה כל הרעיון כאן – זאת אומרת, נניח שעובד עבר את ה-63 חודשים, וכמו ספרה כוכבה, פתאום הוא נתקל בכוכבה שאמרה לו, אמרה לה: בואי תעבדי אתי.
דוד אמסלם: למעבר הראשון אמרו: יאללה, בסדר.
דוד אמסלם: עכשיו המעבר השני.
דוד אמסלם: נניח שכוכבה נתקלה בו במעבר השני, הוא בארץ כבר, נגיד, 9 שנים - - -
<כוכבה צוריאלי: היא 6 שנים.
<כוכבה צוריאלי: הבעיה שלא רוצים לאשר לה - - -
<תומר רוזנר: היא לא יכולה לגשת.
<שמחה בניטה: היא לא קיבלה ויזה.
דוד אמסלם: מתי היא חתמה?
<כוכבה צוריאלי: כפו עלי לחתום - - -
<כוכבה צוריאלי: בעבודה האחרונה שלה.
דוד אמסלם: מתי היא הגיעה אליך, אחרי 6 שנים?
<כוכבה צוריאלי: כן.
<כוכבה צוריאלי: אחרי 6 שנים.
דוד אמסלם: היה לה מעבר לפני - - -
<יריב שוריין: הגישו עליה ועדה פעם אחת.
<יריב שוריין: היא לא הספיקה לממש ולקבל ויזה – נפטר המעסיק כנראה, ואז היא הגיעה אליה.
<תומר רוזנר: תנו לה לספר, היא תסביר.
דוד אמסלם: היא באה לארץ למטופל מסוים שהזמין אותה.
דוד אמסלם: התחילה לעבוד אתו – כמה שנים היא עבדה אתו?
<כוכבה צוריאלי: 3 שנים אצל אישה.
דוד אמסלם: האישה נפטרה והיא עברה - - -
<כוכבה צוריאלי: היא עברה לעוד מטופלת.
דוד אמסלם: כדי לעבור לעוד מטופלת היא צריכה אישור של מישהו?
דוד אמסלם: היא במסגרת האישור שלה עברה למישהי אחרת.
<כוכבה צוריאלי: היא עברה למישהי אחרת שהיו לה בעיות נפשיות והיא אפילו סבלה מאלימות.
דוד אמסלם: כמה זמן היא עבדה אצלה?
<כוכבה צוריאלי: חודשיים.
<כוכבה צוריאלי: שם היא הייתה חייבת לחתום שהיא העובדת האחרונה.
דוד אמסלם: היא רצתה לעזוב אותה?
<כוכבה צוריאלי: לא הייתה לה ברירה כי - - -
דוד אמסלם: לא משנה, אני לא נכנס לזה.
דוד אמסלם: היא רצתה לעזוב אותה, ואז בגלל שהיא רצתה לעזוב אותה אמרו לה: תקשיבי, אנחנו נאשר לך מעבר בתנאי שזה יהיה המעבר האחרון.
דוד אמסלם: זה מה שאת אומרת לי.
<כוכבה צוריאלי: לא.
<כוכבה צוריאלי: היא עזבה אותה ואז אמרו לי - - -
<שמחה בניטה: כבוד היושב-ראש העיקרון פה זה שהיא לא קיבלה ויזה.
<שמחה בניטה: כל המקרים הקשים שלי הם עובדות שניסו לעבוד אצל קשיש ויש כאלה חודש, יש כאלה שחודשיים, אבל החברות מחייבות אותן לחתום כיוון שהחולה צריכה את החוק סיעוד.
<שמחה בניטה: ההבדל בין הנכים הוא שהנכים - - - יותר זמן כי אנחנו מקבלים את הקצבה מביטוח לאומי ישר לידיים.
<שמחה בניטה: כשעוברים מקשיש לנכה, ועוד לא קיבלו ויזה, לא שיש לה ויזה - - - זה עדיין בתקופה שהיא יכולה לעבור אבל מה קורה?
<שמחה בניטה: לא היה שר, התחלפו שרים, והרשימה הזאת נשארה אצלם במחשב והשר חתם גלובלית על כל אלה שהיו אז במחשב והעובדת כבר לא הייתה שם.
<שמחה בניטה: אישר עובדת שלא קיימת במקום.
<שמחה בניטה: הם אומרים: לא, אישרנו, השר בכלל לא בודק.
<שמחה בניטה: לפי החוק שלנו זה היה כשהשר - - -
<תומר רוזנר: זה מקרה פרטני.
<יריב שוריין: אולי אפשר לתת לגברת פה לפני את זכות הדיבור?
<נירית חורי: אני גרה באלי"ן ואני אמורה להשתחרר עוד חודשיים.
<נירית חורי: רציתי לדבר - - -
דוד אמסלם: אני לא שומע.
דוד אמסלם: תתקרבי לרמקול בבקשה.
<נירית חורי: אני אמורה להשתחרר מבית חולים אלי"ן בעוד חודשיים.
<נירית חורי: היו לי מטפלות שלא היו מתאימות.
<נירית חורי: איך שמצאתי את - - -, היא מאוד אחראית ונעימה וחרוצה.
<נירית חורי: באמת מה שחיפשתי.
<נירית חורי: והיא יודעת את העבודה ממש.
<נירית חורי: - - - והיא מוכנה לעבוד אצלי.
<נירית חורי: הבעיה שהיא - - - אצל מישהי ועברה למישהי אחרת - - -
<יריב שוריין: העובדת עבדה 6 שנים אצל מישהי ברצף.
<יריב שוריין: הלכה, כנראה, לוועדת חריגים אחת.
<נירית חורי: ואחרי זה, איך שהיא הגיעה למישהו אחר בוויזה – איך אומרים?
<יריב שוריין: ויזה הומניטרית.
<נירית חורי: כן.
<נירית חורי: לשנייה - - -
<יריב שוריין: היא עשתה ויזה הומניטרית.
<יריב שוריין: היא עבדה 6 שנים אצל מעסיק אחד שנפטר.
<יריב שוריין: היא עבדה כחוק, בלי ויזה הומניטרית.
<יריב שוריין: הלכה לעשות ויזה הומניטרית, וייתכן שמלאו לה 6 שנים בארץ, ותוך חודשיים נפטר המעסיק.
<יריב שוריין: היא אפילו לא הספיקה לקבל את הוויזה.
<יריב שוריין: ואז היא הגיעה לגברת הזו.
<תומר רוזנר: איך היא הגיעה?
<יריב שוריין: לא מאשרים לה כי היא הגישה כבר פעם אחת.
דוד אמסלם: נירית, הבנתי את העניין הזה.
דוד אמסלם: עוד מעט אני אשאל אותם.
<יריב שוריין: אני 18 שנים נמצא בתחום הזה ואני יכול להגיד לך שאני מטפל בכל הספקטרום, מגיל שנה ועד גיל 120.
<יריב שוריין: אם היו משכילים מלכתחילה לתת ללשכות לנהל את כל הנושא של הוועדה ההומניטרית, זאת אומרת, שהם יהיו הפילטר הראשוני, כמובן אחרי שייקבעו פרמטרים כאלה ואחרים, הגברת הנכבדה שיושבת פה מימיני לא הייתה מגיעה לסיטואציה כזו.
<יריב שוריין: אני יכול להגיד לך שיש לי מטופלים יותר מורכבים או לפחות לא פחות מורכבים ממנה שיש להם עובד גם לא דרך ועדה הומניטרית.
<יריב שוריין: הכול שאלה של איך מנהלים את הדברים.
דוד אמסלם: הבנתי, יריב.
דוד אמסלם: ברשותכם, יש לנו 7 דקות לסיום הישיבה.
<אבנר עורקבי: יש לי פה שלושה הורים שבאו - - -
דוד אמסלם: יש לנו 7 דקות לכן ניתן דקה לכל אחד.
<אבנר עורקבי: יש את זוהר גווילי.
דוד אמסלם: אבנר, בוא תנהל לי את הישיבה.
<אבנר עורקבי: אנשים פה נמצאים במצוקה.
דוד אמסלם: בבקשה, דקה לכל אחד.
<זוהר גוילי: אני אימא לשתי בנות מיוחדות, נכות בכיסא גלגלים, מוגבלות שכלית, לא מדברות, סיעודיות לחלוטין.
<זוהר גוילי: אתה מציין את המילה חולה כל הזמן, אז יש גם ילדים שהם מוגבלים לחלוטין.
<זוהר גוילי: הם לא חולים, אבל אלה החיים.
<זוהר גוילי: הייתה לי במשך שנים מטפלת אחת על השם של הילדה הבוגרת, הילדות גדלו, לסעוד אותן זה קשה מאוד.
<זוהר גוילי: רק פה בוועדה כל הזמן הייתי צריכה לצאת ולהיכנס.
<זוהר גוילי: ניסיתי להביא כמה פעמים עובדת לבת שלי הצעירה, זו דנה.
<זוהר גוילי: מעבר לכל המוגבלות הפיזית, השכלית והכול, גם יש לה אוטיזם.
<זוהר גוילי: יש לה גם בעיות פסיכיאטריות.
<זוהר גוילי: היא לא ישנה בלילות, היא תחת תרופות פסיכיאטריות.
<זוהר גוילי: כל עובד שמגיע – בורח.
<זוהר גוילי: ואני מצדיקה אותו.
<זוהר גוילי: מצאתי חברה של העובדת שלי.
<זוהר גוילי: יש לי עובדת אחת – עכשיו צריך לקחת בחשבון שאנחנו לא מקבלים ביטוח לאומי כמו קשישים או כמו מבוגרים – אני מחליטה לשלם עוד משכורת, וזה אומר משהו: כמה מצוקה יש.
<זוהר גוילי: מצאתי מישהי שמוכנה להישאר בלילות עם דנה.
<זוהר גוילי: ודנה, וואלה, פעם ראשונה רגועה.
<זוהר גוילי: ואז היא נדחית על הסף ואני אפילו לא יודעת, אני באמת לא מכירה את הדברים האלה עד הסוף.
<זוהר גוילי: מסתבר שהאריכו לה לאיזושהי קשישה.
<זוהר גוילי: אז הקמתם ועדה הומניטרית שפיקששה הכול, כי יש פה מקרה הומניטרי, אבל אין לו שום דרך להישמע ובאמת להיות הומניטרי.
<זוהר גוילי: זה מה שצריך לחשוב פה בסופו של יום, תעשו את זה הומניטרי באמת ולא כמי שרוצה עוד שנתיים להישאר בארץ.
<זוהר גוילי: תקשיבו לסיפורים עד הסוף כשיש מקרה של מישהו שהביא כבר 3 עובדות וכולן בורחות.
<זוהר גוילי: אגב, גם העובדת שיש לי היום כבר 10 שנים, לפניה היו לי 8 עובדות במשך שנתיים, כל אחת ברחה, עזבה אותי, יצאו לחופש ולא חזרו, ברחו לי בקיץ ותקעו אותי באמצע יום עבודה, בקיץ עם שתי הילדות בבית.
<זוהר גוילי: שום דבר.
<זוהר גוילי: אז מטריד אתכם זה שהים יקבלו פה אחר כך תושבות?
<זוהר גוילי: תטפלו בזה, למה להציק לנו?
<זוהר גוילי: אתם יודעים כמה אנחנו – דיברו פה מ"קו לעובד" – אתם יודעים כמה ברחו לי ואחר כך תבעו אותי מ"קו לעובד", החצופות האלה?
<זוהר גוילי: איך הדמות החלשה?
<זוהר גוילי: מה אתנו?
<זוהר גוילי: אני אימא לשתי ילדות נכות לגמרי, מנסה לעבוד משרה מלאה, בעלי עובד כדי לא ליפול בקטע הזה כנטל על המדינה, ואז דוחים אותי על הסף כי זה לא עומד באחד, שתיים, שלוש, ארבע?
<זוהר גוילי: יש פה אנשים - - -
דוד אמסלם: זוהר, הבנתי.
<זוהר גוילי: תודה וסליחה.
דוד אמסלם: את ריגשת אותי בדברים שלך.
דוד אמסלם: במקרה שלך, הייתי מבקש שתתני לי את הפרטים אחרי הישיבה, אני אזמן פגישה אתך ועם נקש כדי לראות את המקרה הספציפי שלך בגלל שאני רואה אותו כדבר מאוד קשה.
דוד אמסלם: זה קשה מעבר לקושי הרגיל.
דוד אמסלם: אז תשאירי לי את הפרטים ואני אנסה להיכנס לעניין.
<קריאה: אנחנו המציאות.
<קריאה: כל הפרוטוקולים, זה לא - - -
דוד אמסלם: אני שומע את המציאות.
<הדס ברוה: אני נמצאת כאן בשם - - -
זאב בנימין בגין: תתקרבי למיקרופון, הדס.
דוד אמסלם: תעשו את זה קצר בגלל שאין הרבה זמן ואני רוצה לשמוע את כולם.
<הדס ברוה: אני נמצאת כאן בשם משפחת גלנר.
<הדס ברוה: אני מאוד מתחברת לדברים שנאמרו.
<הדס ברוה: הסעיף הזה שאנחנו מאוד מברכים עליו, נועד לתת מענה למקרים הקשים והמורכבים ביותר.
<הדס ברוה: מר אשר גלנר הוא כבר בן 71 ולכן הוא לא ייפול לחריגים שיש כאן כרגע.
<הדס ברוה: מדובר באדם ששוקל למעלה מ-200 קילו, עם אלצהיימר, עם בעיות נוספות, עם התפרצויות זעם.
<הדס ברוה: הוא מסוג המקרים - - -
<הדס ברוה: אני אגיד מה אנחנו מבקשים להוסיף - - -
דוד אמסלם: תאמיני לי, הבנתי.
<הדס ברוה: אני רק רוצה לציין את ההתייחסויות הקונקרטיות שלנו ללשון החוק.
<הדס ברוה: אם אנחנו לא מוסיפים סעיף שאומר או שמטופל שנמצא במצב קשה של משקל קיצוני מאוד של למעלה מ-160 קילו - - -
דוד אמסלם: אני עוד מעט אסכם על זה.
<הדס ברוה: עוד משהו נוסף.
<הדס ברוה: למעשה, לפי סעיף 2 יש הוראת מעבר שאומרת שכל מי שעניינו כבר נדון, לא תתקבל החלטה חדשה.
<הדס ברוה: ואז כל אותם אנשים כמו - - - לא יקבלו את המענה שהצעת החוק - - -
דוד אמסלם: אני עוד מעט אסכם ואז תביני.
<רות דיל: לצדי יושבת אחותי.
<רות דיל: אנחנו כאן לספר את הסיפור שלנו.
<רות דיל: יש לנו אימא בת 90.
<רות דיל: העובדת העכשווית שלנו נמצאת בוועדה הומניטרית בתהליך.
<רות דיל: חווינו במשך 4 שנים גיהינום אמתי שנתן אותותיו גם על המשפחות של כל אחת מאתנו ועל העבודה.
<רות דיל: אימא שלי היא סיפור קשה.
<רות דיל: היא עברה אירוע מוחי, יש לה בעיות תקשורת.
<רות דיל: כל העובדות ברחו.
<רות דיל: יש לנו כרגע עובדת שאולי הידיעה שלה שהיא נמצאת בוועדה מחזיקה אותה עם אימא שלי, מה שנותן לנו חופש לקיים את החיים שלנו ואת המשפחות שלנו בצורה סבירה.
<רות דיל: לכן אני מצטרפת כאן - - -
דוד אמסלם: את מוסיפה משהו או שעוד מקרה דומה?
<מזל גולדשטיין: מוסיפה כעובדת סוציאלית במט"ב.
<מזל גולדשטיין: נא להכניס את הקשישים הסיעודיים הקשים גם - - -
<מזל גולדשטיין: יש פה הצטרפות של משרד הרווחה לעניין.
דוד אמסלם: מר אבנר, בבקשה.
<אבנר עורקבי: אני רוצה שהורים - - -
דוד אמסלם: אל תגיד לי מה אתה רוצה.
<אבנר עורקבי: אני מבקש דבר אחד: שהוועדות ההומניטריות יהיו באמת הומניטריות.
<אבנר עורקבי: שלא יחליטו רק פעם אחת.
<אבנר עורקבי: צריך יותר מפעם אחת.
<אבנר עורקבי: זה לא הולך ככה.
<אבנר עורקבי: זו הבקשה שלי ממך באופן אישי.
דוד אמסלם: אתה אומר שבעצם לבוא למקרה ולא למספר הפעמים.
<אבנר עורקבי: למקרה.
<אבנר עורקבי: בדיוק.
<אבנר עורקבי: לא למספר הפעמים.
<אבנר עורקבי: ולתת לשר סמכות.
דוד אמסלם: בבקשה, אבל באמת 30 שניות, אין לנו הרבה זמן.
<בתיה אלמגור: שלום.
<בתיה אלמגור: אני אימא לילד נכה במצב סיעודי מורכב עם 188% נכות.
<בתיה אלמגור: גם לקח לנו המון זמן למצוא מישהי שבכלל תסכים.
<בתיה אלמגור: הם היו מגיעים אלינו ועושים לנו ראיונות עבודה אם הם בכלל רוצים לבוא לעבוד אצלנו.
<בתיה אלמגור: זה לא ההיפך.
<בתיה אלמגור: זה לא שיש היצע ואני יכולה לבחור את מי שאני רוצה.
<בתיה אלמגור: הם באים אלי, עושים לי ראיון עבודה אם הם בכלל רוצים לבוא לעבוד אצלנו.
<בתיה אלמגור: אפשר להגיד שכמעט מאה אחוז בכלל לא רוצים להתעסק עם ילדים, גם בגלל שהם ילדים והעבודה אתם יותר קשה, גם בגלל שכביכול אנחנו ההורים על הראש שלהם כל הזמן.
<בתיה אלמגור: במקרה של הבן שלי זה גם עבודת לילה, הוא מחובר למוניטור.
<בתיה אלמגור: החיים שלו על כרעי תרנגולת, הוא יכול למות בכל רגע.
<בתיה אלמגור: יש לנו ערכת החייאה שהולכת אתנו לכל מקום שאנחנו הולכים.
<בתיה אלמגור: צריך באמת עובדת זרה שחוץ מזה שהיא תהיה אחראית ושתהיה אנושית ושתרצה גם לעבוד אתנו.
<בתיה אלמגור: יש לי כזאת.
<בתיה אלמגור: העניין הוא שלפי כל החוקים שלכם, אני לא אמורה לקבל אישור על עובדת כזאת.
<בתיה אלמגור: על זה אני רוצה לדבר.
<בתיה אלמגור: יש מקרים חריגים שהם מעבר לחריגים.
<בתיה אלמגור: אין לנו למי לפנות.
<בתיה אלמגור: אין לנו מי שיעזור לנו.
<בתיה אלמגור: אני לא מחפשת רחמים.
<בתיה אלמגור: אני לא רוצה להתמסכן.
<בתיה אלמגור: אני רוצה לגדל את הילד שלי בבית, לא רוצה לזרוק אותו במסגרת.
<בתיה אלמגור: אני רוצה לגדל את הבן שלי בבית.
<בתיה אלמגור: מלכתחילה בחרתי להביא אותו הביתה.
<בתיה אלמגור: הבאתי אותו מונשם הביתה.
<בתיה אלמגור: אין לי שום רקע רפואי, הבאתי אותו מונשם הביתה ואני לבד פשוט שיקמתי אותו ויתרתי על החיים שלי כדי לגדל את הבן שלי.
<בתיה אלמגור: אני מבקשת ממי שיכול לאפשר לי להביא עזרה כדי להמשיך לנהל חיים כמה שיותר נורמליים במסגרת המגבלות.
דוד אמסלם: אני מעריץ אותך, באמת.
דוד אמסלם: חנקת אותי.
דוד אמסלם: בבקשה, משפט אחרון תגידי ואני אסכם.