GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: אבל בלי קשר לזה, אנחנו באים לרמת - - - עובד שהמטופל לא יכול לקחת אותו אתו מכל סיבה שהיא, או שהוא הלך לעולמו או שהוא הלך למוסד שלא מאפשר לו לקחת את העובד.
דוד אמסלם: לנו אין עניין להעניש את העובד, להיפך לנו יש עניין שהעובד לא ייטוש אותו.
דוד אמסלם: אם הוא ייטוש אותו, אנחנו לא נאפשר לו את המעבר הזה.
דוד אמסלם: אנחנו אומרים לו עכשיו: היות ונשארת עם המטופל שלך כל השנים וטיפלת בו כמו שצריך, עכשיו כשהוא לא זקוק לך, אנחנו נותנים לך את האופציה.
<דליה רוזינק: לרוב אוכלוסיית התשושים אין עובד זר.
דוד אמסלם: למי שזה לא רלוונטי, זה לא רלוונטי.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים - - -
<דליה רוזינק: - - - האוכלוסייה הזאת הייתה מוכנה לקבל גם מטפל ישראלי.
<תומר רוזנר: למה זה רלוונטי?
דוד אמסלם: מי שאין לו עובד זר, אז אין לו.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים רק על מי שיש לו.
דוד אמסלם: החוק הזה, בשלב הזה, גם לא תופס לגבי, אין לי עובד זר.
דוד אמסלם: אני מקווה שלא יהיה הרבה זמן.
אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, למה נקטתם באזור תל אביב?
<משה נקש: המשמעות של אזור תל אביב היא שאפשר לעבוד בכל הארץ.
דוד אמסלם: בגלל שזה האזור האחד.
<משה נקש: ללא הגבלה.
<עמיקם אבן חן: אני רוצה להעיר.
<עמיקם אבן חן: נראה לי שהגיעו סוף סוף לאיזושהי - - - למנוע את המעברים ולחסוך הבאה מיותרת של עובדים זרים.
<עמיקם אבן חן: מה שהולכים לעשות היום בהחלטה הזאת, עם כל הכבוד, זה להיפרד מהנושא הזה.
<עמיקם אבן חן: למה?
<עמיקם אבן חן: לפחות 50% בערך של התחלופה נעשית בשוק המקומי מפטירות, מצד אחד, והשמה במקום אחר.
<עמיקם אבן חן: ברגע שעובד מגיע לפריפריה והמעסיק שלו נפטר, זה קור במספרים לא קטנים, מעברים אותו למרכז.
<עמיקם אבן חן: זה אומר שלפריפריה חייבים להביא עובד מחו"ל.
<עמיקם אבן חן: אין צ'אנס בכלל לספק עובד מקומי שירצה להישאר בפריפריה.
<עמיקם אבן חן: כלומר, אומרים לפריפריה: אתם רק תביאו מחו"ל.
<עמיקם אבן חן: זה מה שהיה לפני כן.
<עמיקם אבן חן: חייבים להבין שההחלטה היום היא לומר לכל אנשי הפריפריה: אתם לא תוכלו לקבל עובד שהתפנה בישראל, אתם אך ורק תגיעו, זה back to floor one.
דוד אמסלם: קודם כל, בנושא הזה זה נכון.
דוד אמסלם: דבר שני, אני לא ארחיב את העניין.
דוד אמסלם: אני גם דן איתם על לתת מה שנקרא גזרים לפריפריה כדי לתת לעובד תמריץ להישאר בפריפריה.
דוד אמסלם: כרגע הבאנו רק מה שמוסכם, אבל בעיקרון אין שום סיבה – אני אתן לך את הצד השני:
דוד אמסלם: עובד שהוא עובד טוב, שהוא עובד בפריפריה והוא הגיע לפריפריה באופן רנדומלי, הוא הגיע בגלל שמישהו ביקש אותו בפריפריה, והוא היה עובד טוב ולא נטש את המטופל שלו, אין שום סיבה שנגיד לו: אדוני, עכשיו תישאר רק פה.
דוד אמסלם: ונביא מחוץ לארץ עובד לתל אביב, הרי בסופו של דבר זה כסאות מוזיקליים, השאלה היא - - -
<עמיקם אבן חן: צר לי, כבודו לא נמצא בשטח ולא יודע איך העסק עוד.
אורי מקלב: כשאתה אתה מחלק ציונים, זה כבר נהיה - - -
<עמיקם אבן חן: אני חייב לומר שכבודו לא יודע איך העסק עובד.
אורי מקלב: - - - ההערה שלך לסעיף.
אורי מקלב: על דברים כלליים יש לנו מה - - -
<עמיקם אבן חן: צר לי, אבל יש כאן טעות יסודית שאי אפשר לקבל - - -
דוד אמסלם: קודם כל, מה אני לא יודע?
<עמיקם אבן חן: - - - זו תהיה בכייה.
דוד אמסלם: מה אני לא יודע?
דוד אמסלם: אני לא יודע אם אתה יודע אבל הקדשתי לנושא הזה, לדעתי, כמעט 100 שעות, אבל אולי אני לא יודע כלום.
דוד אמסלם: בבקשה, תספר לנו מה אני לא יודע.
<עמיקם אבן חן: כאשר יודעים שיש טעיות, והולכת להיות טעות כאן - - -
דוד אמסלם: איזה סוג של טעות הולך להיות, תסביר לי.
<עמיקם אבן חן: הולכת להיות טעות גדולה מאוד, פגיעה מהותית בפריפריה.
<עמיקם אבן חן: כמו שאמרתי קודם, זה לומר לכל אנשי הפריפריה: אתם לא תקבלו אף עובד שנמצא במדינת ישראל.
<עמיקם אבן חן: אתם רק - - - חודשיים-שלושה היום.
דוד אמסלם: דרך אגב, כל עובד שרוצה להישאר בפריפריה, אמרתי, יכול להישאר.
<עמיקם אבן חן: אף אחד לא ירצה.
<עמיקם אבן חן: אין עובד שרוצה להישאר בפריפריה.
דוד אמסלם: אתה מסתכל רק על צד אחד, אבל יש למטבע שני צדדים.
דוד אמסלם: אחד, אותו עובד – אני חוזר על עצמי ובזה אני גומר את הדו-שיח - - -
<עמיקם אבן חן: אני את שלי גם אמרתי.
דוד אמסלם: אחד, אותו עובד שטיפל במטופל שלו במהלך השנים וטיפל בו טוב ולא נטש אותו, מה שעושים הרבה מטפלי – גם אם תזיז את הראש ככה, זה לא עושה - - - כנראה אתה לא יודע מה קורה - - -
<עמיקם אבן חן: אני רק 30 שנה - - -
דוד אמסלם: אבל מי שעוזב בא אלי, לא אליך.
דוד אמסלם: זה חלק מהביזנס.
<עמיקם אבן חן: תאמין לי שאני יודע - - -
דוד אמסלם: לכן אני מסביר: חלקם עוזבים לתל אביב - - -
<עמיקם אבן חן: הם עוזבים אם הם לא מתאימים מלכתחילה.
אורי מקלב: היושב-ראש, הדיונים האלה הם אחרי שישבנו ושמענו את כל הצדדים.
אורי מקלב: עם כל הכבוד - - -
דוד אמסלם: אמרתי, הקדשתי לנושא המון שעות.
דוד אמסלם: עובד כזה - - -
<עמיקם אבן חן: אתם רוצים להרוס את הפריפריה, זכותכם.
דוד אמסלם: אני מבקש ממך לא לחלק לי ציונים, לא להגיד לי מה אנחנו רוצים.
דוד אמסלם: אתה פה אורח שלנו, תכבד את הדיון.
<עמיקם אבן חן: אני מכבד מאוד.
אורי מקלב: היית בדיונים - - - אורח בא ללון.
דוד אמסלם: שמענו את עמדתך ולא מקבלים אותה.
<עמיקם אבן חן: תודה רבה.
דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להעיר על הנושא הזה?
<כוכבה צוריאלי: אפשר לדבר על עובדים זרים בנושא אחר?
דוד אמסלם: רק בתקנה הזו.
<יריב שוריין: רק לגבי מה שאמר ידידי, זה לא מדויק.
<יריב שוריין: פה מדובר רק על כאלה שנפטרו או עברו לבתי אבות.
<יריב שוריין: יש גם עובדים שנפלטים בגלל שלא הסתדרו עם מעסיקים - - -
דוד אמסלם: יש כאלה שחושבים שרק אתמול באנו לנושא ולמדנו אותו עשרים דקות.
דוד אמסלם: אני מקדיש לנושא הזה למעלה מ-100 שעות.
דוד אמסלם: עשיתי עליו למעלה מ-20 פגישות.
<יריב שוריין: לדוגמה, עובד שהגיע ונטש את המעסיק הראשון והתחיל עם המעסיק השני והוא נפטר כדרך הטבע.
<יריב שוריין: עובד כזה, כביכול, אף על פי שהוא עשה עבירה במקרה הראשון - - -
דוד אמסלם: זה החוק השני.
דוד אמסלם: אמרתי כבר ואני אומר את זה גם למי שפנה קודם, אנחנו מודעים למה שקורה בפריפריה.
דוד אמסלם: מצד אחד גם מרצה לחזק את הפריפריה – אני במשא ומתן אתם כדי שעובד שירצה להישאר בפריפריה יקבל איזה פרס.
דוד אמסלם: זאת אומרת, יהיה לו תמריץ להישאר למרות שהוא יכול לעזוב.
דוד אמסלם: על זה אנחנו מדברים אך עדיין לא מסכימים ולכן כרגע עוד לא העלינו את זה בתקנות.
דוד אמסלם: ברגע שנגבש את זה, נעשה עוד דיון ונשנה גם את זה.
<מיכל תג'ר: אנחנו מברכים על התקנו.
<מיכל תג'ר: אנחנו חושבים שהן טובות באמת במקרה שהמעסיק נפטר והעובדים לא מצליחים למצוא עבודה.
<מיכל תג'ר: בשביל לחזק את הפריפריה, הפרס הוא רעיון נהדר, אבל עוד לפני אפשר לתת תמריץ כלכלי: באחריות משרד הפנים להקים איזשהו מאגר.
<מיכל תג'ר: אנחנו נתקלים בהמון עובדים מהפריפריה שמעוניינים לעבור בגלל שהמעסיק נפטר ולפי התקנות החדשות.
<מיכל תג'ר: הם מחפשים חודשים על חודשים עבודה, ובגלל שהפריפריה מפוצלת אין להם שום דרך.
<מיכל תג'ר: הם צריכים לנסוע, למשל, מדימונה לרמת הגולן ללשכות שונות, באזורים שונים.
<מיכל תג'ר: הם עוברים את כל הארץ על חשבונם בלי אוריינטציה - - -
אורי מקלב: באלו מקרים?
אורי מקלב: כשנפטר המטופל או כשלא נפטר?
אורי מקלב: באלו מקרים את מדברת?
<מיכל תג'ר: צריך להיות מאגר - - -
אורי מקלב: באיזה מקרה את מדברת?
אורי מקלב: כשהמטופל שהם נפטר?
אורי מקלב: מהיום והלאה הוא לא יצטרך לנסוע לרמת הגולן.
<מיכל תג'ר: אתם אומרים שעובד - - -
דוד אמסלם: אני ואורי לא הבנו את הטיעון.
אורי מקלב: את הסיטואציה.
דוד אמסלם: על עובד בפריפריה שנפטר לו המעסיק את מדברת?
<מיכל תג'ר: כן.
דוד אמסלם: עכשיו הוא יכול לנוע בכל המדינה.
<תומר רוזנר: אבל אם הוא לא יודע לאן ללכת - - -
<מיכל תג'ר: הוא יכול לנוע בכל המדינה לפי התקנות החדשות, אבל אנחנו רוצים לעודד עובדים שיישארו בפריפריה, שייקחו מעסיק - - -
דוד אמסלם: זאת אומרת, בלי קשר לזה - - -
<מיכל תג'ר: - - - בלי קשר לתקנות החדשות - - -
דוד אמסלם: בלי קשר לתקנות.
דוד אמסלם: את אומרת - - -
<מיכל תג'ר: - - - להקל עליהם.
<מיכל תג'ר: להקים מאגר של מעסיקים פנויים באזור הפריפריה.
דוד אמסלם: משה, מה שאומרת מיכל זה הגיוני גם בלי קשר לתקנות.
דוד אמסלם: עובד, למשל, בדימונה שהמעסיק שלו לא כבר לא מעסיק אותו, לא משנה מה הסיבה, והוא ירצה להישאר בדימונה, אבל הוא לא יודע מי מחפש בדימונה – האם זה לא נכון לעשות כמו לשכת עבודה באינטרנט.
דוד אמסלם: זאת אומרת, להגיד להם: רבותי, יש מטופלים שמחפשים עובדים, אלה הכתובות שלהם, אלה הטלפונים, אתם יכולים לפנות אליהם.
שולי מועלם-רפאלי: דרך המאגר הזה, עוד זרוע שאני מציעה לכם שעלתה בשיח בהכנה שלנו לדיונים האלה: אנחנו נתקלים בקושי של מטופלים למצוא מטפלים לתקופות המעבר, לחופשות שמגיעים להם, לחודש-חודשיים שמצטברים להם והם נוסעים.
שולי מועלם-רפאלי: מטופלים משוועים למישהו שימלא את החוסר הזה.
שולי מועלם-רפאלי: הרבה מאוד פעמים אנחנו מבינים שאם היה מאגר כזה והייתה לו זרוע נוספת שממנה אפשר היה לקחת עובדים שמוכנים לבוא ולהשלים את הזמן הזה, זה גם היה יכול להועיל.
<משה נקש: זו סוגיה נכונה שגם עליה דיברנו וגם לה יש לנו התחלה של פתרון.
<משה נקש: אין לנו עדיין את כל הפתרונות.
<משה נקש: אנחנו נדבר על זה בנושא הבא של ועדה הומניטרית.
<משה נקש: אבל לעניין ההצעה הראשונה, קודם כל, אי אפשר לעשות מאגר של מטופלים סיעודיים ולפרסם את הפרטים שלהם באינטרנט מחמת צנעת הפרט.
<משה נקש: הפתרון לזה יש מעל 100 לשכות פרטיות שזה בדיוק התפקיד שלהן, פונים אליהן.
<משה נקש: הנה, נמצאים פה נציגים, הם יגידו לכם – הם יודעים את העבודה, הם יודעים מי המעסיקים הפנויים שמחפשים מטפלים והם יודעים לעשות את ההתאמה הזו.
<משה נקש: הרשימה של כל הלשכות האלה מפורסמת באינטרנט.
דוד אמסלם: אני אבקש לדון אתכם בנושא הזה.
דוד אמסלם: זה קצת יותר מורכב משחשבתי.
דוד אמסלם: נלטש את הסיפור הזה אצלי בחדר.
דוד אמסלם: אני אזמן פגישת עבודה בגלל שבסך הכול זה הגיוני.
דוד אמסלם: אני ער למה שאתה אומר, יכול להיות שיש פה עניין של צנעת הפרט, יכול להיות שמישהו לא רוצה.
דוד אמסלם: אני מקווה שנדון על זה ויכול להיות שנמצא איזשהו פתרון בגלל שזה מתחבר גם למה ששולי אמרה.
דוד אמסלם: בסופו של דבר, אם האינפורמציה תהיה זמינה לכל העובדים, אני מניח שיהיה להם קל לשבץ את עצמם בפעם הבאה וגם לתת פתרונות ביניים לחופשות.
דוד אמסלם: יכול להיות שהוא עצמו בחופשה, יכול להיות שהוא יכול לתת תשובה בגלל שהוא לא נוסע ויש לו חודשיים חופש והוא יכול לעבוד אצל אחר ולהחליף אותו.
דוד אמסלם: אני לא נכנס לזה, אבל בגדול, בוודאי ובוודאי שהמידע הזה רק יסייע לסנכרן את העסק קצת יותר טוב.
אורי מקלב: זה נכון גם למטפלים שהמעסיקים מפטרים אותם והם גם מחפשים.
אורי מקלב: לתת אינפורמציה זה דבר נכון.
אורי מקלב: זה לא קשור דווקא לתקנות האלה.
אורי מקלב: לא לתלות את זה בצנעת הפרט מפני שאין צנעת הפרט.
אורי מקלב: אפשר להתגבר על דרישת צנעת הפרט: אדם חולה, קשיש, בן ככה וככה, מחפש עובד מטפל ומספר של איש קשר.
<משה נקש: זה בדיוק תפקיד הלשכות.
אורי מקלב: הוא קובע את המינון של צנעת הפרט שלו.
אורי מקלב: לא צריך להיתלות בדברים שהם לא רלוונטיים.
דוד אמסלם: אורי, נעשה דיון קטן בנושא הזה.
דוד אמסלם: אני מסכים ברמה העקרונית, אני חושב שזה הגיוני.
<שושנה שטראוס: אני רק רוצה להדגיש שוב את מה שמשה נקש אמר.
<שושנה שטראוס: השיטה הקיימת היום של לשכה פרטית עם עובדת סוציאלית שיודעת להתאים את המטופל למטפל – הם עושים היום את ההשמה.
<שושנה שטראוס: זה לא אמור להיות באופן פרטני שעובד מציע את עצמו, אולי, בצורה לא אמתית.
<שושנה שטראוס: השיטה היום מבוססת על הלשכות הפרטיות שהן עושות את ההשמה.
<שושנה שטראוס: כל מספרי הטלפון - - -
דוד אמסלם: זו השמה ראשונית.
<משה נקש: גם בהמשך, גם בהמשך.
<שושנה שטראוס: עובדת סוציאלית עושה intake קודם.
<שושנה שטראוס: אסור ללשכה לעשות השמות בלי זה.
<שושנה שטראוס: לכל לשכה יש את כל - - -
דוד אמסלם: יכול להיות שנבקש מהם לעשות את זה, אבל לא משנה.
<שי סומך: לגבי מוסדות הסיעוד, יש לי איזושהי הצעה: מצד אחד הוועדה רוצה לאשר את המוסדות הסיעודיים, וזה בסדר.
<שי סומך: מצד שני, אנחנו לא באמת יודעים מה יקרה בפריפריה.
<שי סומך: מה שאפשר לעשות זה, למשל, תחולה הדרגתית.
<שי סומך: זאת אומרת, הנושא של הסיעוד ייכנס, נניח, עוד שנה וחצי.
<שי סומך: עוד שנה נעשה הערכת מצב, אם נראה שלהוסיף גם את הנושא של בתי האבות לפריפריה זה לא נכון, אז אפשר יהיה לשקול והוועדה תחליט - - -
דוד אמסלם: חשבתי שיש לך איזה רעיון קצת יותר מתוחכם.
אורי מקלב: ממה אתה חושש?
דוד אמסלם: הייתי מציע שגם את החוקים שלכם נעשה ככה.
דוד אמסלם: כל ההצעות שלכם נביא אותן וניתן להן תחולה של 4-3 שנים עד שנבדוק אותן.
אורי מקלב: זו סגולה לאריכות ימים.
דוד אמסלם: בינתיים אנשים מתים.
דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להעיר לגבי הנושא?
<אלי סולומון: כל עובד שמתפנה ולא חשוב מאיזו סיבה – פיטרה של המטופל או מעבר לבית אבות או פיטורין או התפטרות, זה לא משנה – הלשכה מחויבת להציע לו מקומות עבודה אחרים.
<אלי סולומון: העובד לא מחויב לקבל את המקומות שמציעים לו, אבל הלשכה מחויבת לשבץ אותו במקום עבודה חדש.
<אלי סולומון: זה חלק מהשירותים שהלשכה מחויבת לתת לאותו עובד ששייך אליה.
<אלי סולומון: עובד יכול לעבור מלשכה ללשכה, הוא לא שייך ללשכה מסוימת.
<אלי סולומון: אם הוא לא מוצא עבודה אצלי, הוא יכול לעבור ללשכה אחרת.
<אלי סולומון: אבל ככה עובדים מחפשים עבודה חדשה בסבב השני או השלישי או הרביעי שלהם.
דוד אמסלם: אין בעיה, אלי, זה לא סותר.
<אלי סולומון: להקים מאגר כזה - - - להתעלם לחלוטין מקיומנו.
דוד אמסלם: בהנחת עבודה שאנחנו פותרים את בעיית צנעת הפרט, נשים את זה בצד, אז בוודאי שהאינפורמציה הזאת רק יכולה להועיל.
דוד אמסלם: היא לא יכולה להזיק.
דוד אמסלם: יכול להיות, אני מקבל את מה שאמרה שושנה, שאחרי שהעובד מאתר מישהו, הוא יהיה חייב ללכת ללשכה כדי שהעובדת הסוציאלית תבדוק האם הוא בכלל מתאים לו.
<אלי סולומון: נכון.
דוד אמסלם: אבל אנחנו נותנים לו את הכלים כדי שגם הוא יחפש.
דוד אמסלם: אני חושב שזה ייעל יותר את העניין, גם של הלשכה.
דוד אמסלם: אני חושב שהאינפורמציה הזאת יכולה רק לטייב את התהליך, לא לקחת אותו אחורה.
אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להגיד לך שאני לא בטוח לגבי הלשכה הזאת שהיא באמת אפקטיבית כשצריך אותה.
אורי מקלב: אני חושב שיש להם את האינפורמציה והם יודעים את המקומות.
אורי מקלב: משה שחסר לי לאורך כל הדיונים – לא באתי היום פעם אחת לדיון, אנחנו הרבה זמן נמצאים בדיונים האלה, ולא רק שאנחנו נמצאים הרבה זמן בדיונים, אנחנו אלה שחוקקנו את התקנה הזאת.
אורי מקלב: זה לא הגיע ממשרד הפנים לחלק את הארץ לאזורים.
אורי מקלב: זה בא בעקבות דרישות של הנכים, בעקבות הבעיות שהוצפו פה בכנסת.
אורי מקלב: עקב כך אנחנו התקנו תקנות.
אורי מקלב: התברר שאולי לקחו את זה יותר מדי קשוח.
אורי מקלב: אולי בסך הכול דברים השתנו, אולי בעקבות בג"ץ, אך בסופו של דבר - - - איזה תהליך, איזה מתווה שיהיה מאוזן.
אורי מקלב: התברר שיש דברים שאנחנו חושבים שכדאי לתמרץ או במקרים כמו פטירת המטופל, לתת למטפל את האפשרות נקודתית.
אורי מקלב: אבל חסר לי בכל הדיונים זה נציגות של אותם עובדים זרים.
אורי מקלב: אנחנו מנסים כל הזמן להיכנס לראש של העובדים הזרים, מה מתמרץ אותם ומה לא, איזה דברים גורמים להם להישאר, דיברנו על תחבורה לאותו מושב.
אורי מקלב: יכול להיות באזור המרכז, אבל אם אין באותו יישוב תחבורה, מבחינת העובד הזר זה משפיע, זה כמו פריפריה כשיש לו אוטובוס פעם או פעמיים ביום או בשעות לא מתאימות.
אורי מקלב: לכן, אם היינו יכולים לייצר איזו נציגות של העובדים הזרים, שהעובדים הזרים היו באים לדיונים שלנו, אנשים שיודעים מה חסר להם, מה הבעיות, מה המעכבים, מה החסמים שלהם – היינו הרבה יותר להעשיר את התקנות שאנחנו מתקנים.
אורי מקלב: לשכת עבודה – זה בסדר.
<כוכבה צוריאלי: אני רוצה לדבר על הבעיה שלי.
דוד אמסלם: כוכבה, אנחנו כרגע בתקנה הזאת הספציפית.
דוד אמסלם: בסוף אני אתן לך לדבר, אחרת אנחנו נתבלבל פה וכל אחד ייקח את זה למקום אחר ולא נתקדם בתקנות.
<תומר רוזנר: תקנה 6.
<משה נקש: תקנה 6 מדברת על נסיבות חריגות.
<משה נקש: תקנה 6(א) אומרת שאם עובד זר עובד אצל מטופל סיעודי והמטופל הסיעודי עובר דירה – היה גר ברמת הגולן ועובר לגור בתל אביב – העובד הזר יכול עבור אתו.
<משה נקש: "תיקון תקנה 6 3.
<משה נקש: בתקנה 6 לתקנות העיקריות – (1) במקום תקנת משנה (א) יבוא: "(א) על אף האמור בתקנה 3, עבר מטופל סיעודי המעסיק עובד זר כדין ממגורים באזור אחד למגורים באזור אחר שבו אין העובד הזר רשאי לעבוד לפי תקנה 3, והוא ביקש להמשיך להעסיק את העובד הזר המועסק אצלו כדין גם באזור החדש, יחולו הוראות אלה: (1) העובד הזר רשאי לעבוד אצל אותו מטופל סיעודי באזור החדש, ובלבד שהמטופל הסיעודי והעובד הזר הודיעו על כך לממונה או למי שהוא הסמיך לצורך כך; הודיעו כאמור, בעת הארכת האשרה והרישיון של העובד הזר להמשך עבודתו אצל אותו מטופל סיעודי, יירשם האזור החדש באשרה וברישיון הישיבה של העובד הזר, בציון כי מדובר באזור זמני; (2) נפסקה העסקתו של העובד הזר אצל המטופל הסיעודי, שלא בעקבות פטירה כאמור בתקנה 3א, יתבטל האישור לעבוד באזור הזמני כאמור בפסקה (1).".
דוד אמסלם: כאן נוסיף "או מוסד סיעודי".
<תומר רוזנר: "או מעבר למוסד סיעודי".
<משה נקש: "או מעבר למוסד סיעודי, והעובד הזר יהיה רשאי לעבוד רק באזור שנקבע באשרה וברישיון שקיבל לפי תקנה 3 או 9, לפי העניין.
<משה נקש: פה זה מפנה לתקנה 3(א) ושם כבר רשום מוסד סיעודי, אז זו לא בעיה.
<משה נקש: מה שזה אומר פה במילים קצת יותר פשוטות זה שאם העובד הזר עבר עם המטופל, הוא יכול לעבור אתו.
<משה נקש: זה זמני שהוא נמצא באזור הזה.
<משה נקש: הסתיימה ההעסקה לא מחמת פטירה של המטופל, הוא חוזר לאזור המקורי שלו.
<שמחה בניטה: אני רוצה להגיד הערה על זה.
דוד אמסלם: קודם נסיים ואחרי זה.
דוד אמסלם: בבקשה, תקרא עוד.
<משה נקש: "(2) אחרי תקנת משנה (ג) יבוא: "(ד) החליט הממונה להתיר מעבר כאמור בתקנת משנה (ב), בעת הארכת רישיונו של העובד הזר, יירשם האזור החדש באשרה וברישיון הישיבה של עובד זר בציון כי מדובר באזור זמני; בעת סיום העסקתו של העובד הזר אצל אותו מטופל סיעודי, שלא בעקבות פטירה כאמור בתקנה 3א, יהיה העובד הזר רשאי לעבוד רק באזור שנקבע לו לפי תקנה 3 או 9, ולא לפי האזור הזמני.
<משה נקש: ".".
<משה נקש: זה מדבר על אישור ועדת החריגים לעבור לאזור אחר.
<משה נקש: המעבר הוא זמני, ולאחר מכן העובד יצטרך לחזור לאזור המקורי שלו.
<משה נקש: אלא אם כן המטופל נפטר ואז הוא משוחרר, כמו שאומרת התקנה.
<שמחה בניטה: יש לי מקרים שממתינים כבר שנתיים.
<שמחה בניטה: העובדים ממשיכים לעבוד שם.
<שמחה בניטה: כשהעובד בא, למשל, לאזור ירושלים, הבת החליטה שהאימא צריכה לעבור לגור אצלה כי המצב מחמיר, הבת גרה באזור 3.
<שמחה בניטה: האימא מתה אצל הבת ואמרו לעובדת: לא.
<שמחה בניטה: את נשארת באזור 3, את שייכת לאזור 3.
אורי מקלב: זה הפוך - - -
דוד אמסלם: את אומרת את המקרה הפוך.
<שמחה בניטה: ירושלים היא אזור 2.
<שמחה בניטה: המצב של הקשישה החמיר.
<שמחה בניטה: הבת שגרה בפסגות שנמצאת באזור 3 לקחה את האימא עם המטפלת אליה הביתה.
<שמחה בניטה: גרה אצלה שנה וחצי, היא גם העבירה בניירות.
<שמחה בניטה: אחרי שנה וחצי האימא נפטרה אצל הבת.
<שמחה בניטה: המטפלת רוצה לחזור לאזור 2.
<תומר רוזנר: את זה היא תוכל.
<שמחה בניטה: עברת לאזור 3?
<שמחה בניטה: תישארי באזור 3.
דוד אמסלם: שמחה, לפי התיקון שהצענו בהתחלה, ברגע שהמטופל נפטר אז המטפל יכול לעברו לכל אזור שהוא רוצה.
דוד אמסלם: כבר תיקנו את זה.
דוד אמסלם: עזבי את מה שהיה.
דוד אמסלם: עד היום, יכול להיות שאת צודקת, אני לא נכנס לזה.
דוד אמסלם: אני רוצה להסתכל קדימה, זה התיקון שאנחנו עושים.
דוד אמסלם: ברגע שמטופל נפטר או הלך למוסד סיעודי קבוע, העובד יכול לעבור לכל מקום בארץ.
<שמחה בניטה: אני רוצה לדעת אם הסעיף הזה יחול רטרואקטיבית.
<שמחה בניטה: אני אגיד לך למה.
<שמחה בניטה: יש לי נכים באמת קשים - - -
דוד אמסלם: שמחה, תעצרי כאן.
דוד אמסלם: אני לא דן כאן במקרה פרטי.
דוד אמסלם: אם יש בעיה ספציפית, את מכירה את החדר שלי, כל שבוע את אצלי, תבואי אלי, אני אדבר עם משה.
דוד אמסלם: אבל כרגע אנחנו מתקנים את החוק מכאן וקדימה.
<שמחה בניטה: אבל אותם עובדים שנשארו אצל האנשים האלה כבר שניים ושלוש כי חיכינו - - -
דוד אמסלם: שמחה, הבנת מה אמרתי?
דוד אמסלם: שמחה, את מכירה אותי, כל שבוע את אצלי, תבואי בשבוע הבא ונדבר על המקרה הספציפי.
<יעל לינדנברג: רק להעלות סוגיה שאותנו מעט מטרידה.
<יעל לינדנברג: התכלית הראשונית של התקנות האלה הייתה שלא לגרום למצב של נטישה של המטופלים בפריפריה.
<יעל לינדנברג: כולנו מבינים שככל הנראה זה מה שיתמרץ את רוב העובדים לעבור לתל אביב וזה בסדר.
<יעל לינדנברג: אני מתייחסת למתי המעט שיכול להיות שימצאו מישהו בפריפריה.
אורי מקלב: תסבירי את עצמך.
אורי מקלב: אי אפשר להבין.
אורי מקלב: מה זה יתמרץ - - -
דוד אמסלם: היא טוענת, כמו שאמר עמיקם, שכאילו אנחנו בעצם פוגעים בפריפריה באמצעות זה שהם יעברו חזרה למרכז.
<יעל לינדנברג: עם זה אין לי בעיה.
<יעל לינדנברג: במקרה ומישהו מהם איכשהו רוצה להישאר בפריפריה, מצא לעצמו מעסיק - -
<יעל לינדנברג: - - נושא הנטישה עדיין קיים בעינו.
דוד אמסלם: נטישה זה נטישה.
דוד אמסלם: אנחנו לא מדברים על נוטש.
<יעל לינדנברג: בחר מנסיבות כאלו ואחרות לעבוד בפריפריה, ברור לנו, הרי יש לו כל הזמן את התמריץ לחזור לתל אביב.
דוד אמסלם: יעל, תעשי אבחנה.
דוד אמסלם: מי שנוטש אנחנו מתייחסים אליו בחומרה רבה.
דוד אמסלם: כי הוא נוטש אדם חולה.
דוד אמסלם: לא יעלה על הדעת שאנחנו נלך לקראתו.
<קריאה: זה פלילי.
<תומר רוזנר: זה ממש לא פלילי.
דוד אמסלם: עזוב פלילי או לא פלילי – אני לא נכנס לזה.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים כאן על מישהו שדווקא היה בסדר ועבד עם החולה.
דוד אמסלם: אני נמצא אתם במשא ומתן לגבי הנושא גם של הפריפריה וגם של החולים הקשים.
דוד אמסלם: כדי שיהיה תמריץ להישאר בפריפריה ויהיה תמריץ ללכת לחולים קשים.
דוד אמסלם: לא כל חולה דומה לחולה השני.
דוד אמסלם: לכן, גם בסיפור הזה אנחנו מדברים על אפשרות לשפות אותם כספית – ביקשתי לקבוע עם הביטוח הלאומי.
דוד אמסלם: לא כל חולה יכול לקבל אותו דבר.
דוד אמסלם: יש חולים שמאוד קשה.
דוד אמסלם: יכול להיות ששם אנחנו ניתן תמריץ לעובד דווקא לבוא אליו.
דוד אמסלם: יכול היות שניתן להם עוד כמה שנים להישאר בארץ – דיברנו על זה.
דוד אמסלם: אנחנו בוחנים ספקטרום של פתרונות.
דוד אמסלם: זה לא שאנחנו לא מבינים את העניין אלא פשוט יש קשיים, גם לרשות ההגירה שמעלה טענות שיש להם על העניין.
דוד אמסלם: לכן אנחנו כרגע מלטשים את הסיפור הזה.
דוד אמסלם: את התקנות הבאנו כרגע כדי לא לחכות עוד שלושה חודשים שהכול יהיה בסדר.
דוד אמסלם: אמרנו שמה שמוסכם נביא היום.
דוד אמסלם: בהמשך נמשיך לדבר.
<יעל לינדנברג: אני מסכימה וחלילה לא חושבת שאתם לא מבינים את הסיטואציה, להיפך.
דוד אמסלם: מה מטריד אותך, יעל?
<יעל לינדנברג: למה לא לחזור – אנחנו קובעים לו בפעם שנייה שהוא מגיע – הוא סיים, הוא לא נטש, המעסיק שלו נפטר, הוא מגיע וקובעים לו תל אביב.
דוד אמסלם: לא קובעים לו תל אביב.
דוד אמסלם: תל אביב – המשמעות היא כל הארץ.
<יעל לינדנברג: אז לא מכריחים אותו תל אביב אבל כל הזמן יש לו את האופציה להיות בתל אביב - - -
דוד אמסלם: כל הארץ.
שולי מועלם-רפאלי: כל הזמן יש לו אופציה להיות בכל הארץ.
<יעל לינדנברג: ברגע שהוא בחר, העובד המיוחד הזה כי הוא חריג, להיות בפריפריה – האם הוא חייב להישאר בפריפריה או - - -
אורי מקלב: מה פתאום?
אורי מקלב: איזו שאלה זו?
<יעל לינדנברג: - - - יש לו עדיין את התמריץ.
<יעל לינדנברג: אני יכול חזור למרכז, אולי יש לי שם משהו - - -
דוד אמסלם: את כבר לומדת כמעט חוג לפילוסופיה פה.
דוד אמסלם: אנחנו באים מזווית החולה, לא מזווית העובד כל כך.
דוד אמסלם: העובד לא מטריד אותי.
דוד אמסלם: מטריד אותי החולה.
<יעל לינדנברג: גם אותי, במקרה הזה.
דוד אמסלם: ברגע שהעובד בפריפריה החליט להישאר והתחבר עם חולה, מאותו רגע אנחנו מסתכלים על החולה.
דוד אמסלם: בוודאי שהוא לא יוכל לעזוב אותו.
דוד אמסלם: אם הוא ייטוש אותו, אז אין מצב שהוא יגיד: תשמעו, קודם יכולתי ללכת ולא הלכתי.
דוד אמסלם: ברגע שהתחברת עם חולה, נגמר האירוע.
דוד אמסלם: אנחנו מסתכלים כל הזמן על החולה.
<משה נקש: יש פה הצעה שאולי תספק את גם את יעל.
<משה נקש: אפשר לשנות את הכותרת של אזור תל אביב ולקרוא לה כל הארץ, ואז העובד לא ירוץ לתל אביב כי רשום לו תל אביב, הוא יכול להישאר ולעבוד בפריפריה.
דוד אמסלם: אולי תוך כדי השאלה שהיא לא התכוונה, עלה לי משהו שאני התכוונתי.
דוד אמסלם: אני חושב שנטישה זה דבר חמור ולכן אני לא מסתכל על העובד, אני לא רוצה לצ'פר את העובד בכלל, זה לא מעניין אותי.
דוד אמסלם: אני מסתכל על החולה.
דוד אמסלם: היות והעובד נתן טיפול טוב לחולה והחולה, לא משנה מאיזו סיבה, נעלם לו מהחיים, אז אין שום סיבה להעניש אותו.
דוד אמסלם: נגיד לו: היות והיית בסדר, היית בפריפריה, לא נטשת אותו, התנהגת בסדר, טיפלת במסירות באדם, אתה יודע מה?
דוד אמסלם: עכשיו הוא לא זקוק לך, לא משנה הסיבה, לך בכל הארץ.
דוד אמסלם: נניח שהוא החליט להישאר שם והוא כבר התחבר עם חולה וזה לא רק בשבוע-שבועיים של הבדיקה שיגיד: בדקתי שבוע, לא מתאים לי.
דוד אמסלם: הוא נשאר אתו ואחרי חצי שנה-שנה פתאום אומר: שמע אדוני, לא בא לי.
דוד אמסלם: אנחנו נכנסים בחזרה למצב הראשון - - -
אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אם אתה - - -
<משה נקש: זה לא מה שהתקנות האלה אומרות.
אורי מקלב: למה אתה צריך להגיע למקרה הזה?
אורי מקלב: בוא ניקח את המקרה שאנו דנים בו היום: מדובר על חולה מהפריפריה שניפטר.
אורי מקלב: אותו עובד, מכיוון שהוא משוחרר ללכת לכל הארץ, הוא החליט לקשור את גורלו עם מישהו שני שנמצא בפריפריה, באותה עיר, שכן של המטופל שנפטר.
אורי מקלב: מה קורה עכשיו מכאן ואילך?
אורי מקלב: הוא עכשיו נקשר אליו והוא לא יכול לעזוב?
דוד אמסלם: יכול.
אורי מקלב: או שנניח שהוא נטש או שהם לא הסתדרו ואז הוא כן יכול לחזור לתל אביב?
אורי מקלב: מפני שאם אנחנו רוצים עכשיו לכבול אותו כפי - - - אז הוא לא ילך לפריפריה.
אורי מקלב: אנחנו נגרום לכך שאנשים ירצו רק בתל אביב.
אורי מקלב: אדם ערכי, אותו עובד זר שהוא ערכי, לפני שהחולה נפטר עדיין לא מיד ממריץ אותו ומתמרץ אותו ללכת לתל אביב אלא הוא בכל אופן נשאר באזור הזה.
אורי מקלב: הוא מנסה, תיתן לו את הצ'אנס - - -
<משה נקש: ההסבר של חבר הכנסת מקלב מדויק למה שכתוב היום.
דוד אמסלם: אני דווקא לא כל כך מסכים עם מה שנאמר בעניין הזה אבל גם גלעד אומר וגם אורי אומר שאם אנחנו לא נאפשר לו את האופציה הזו, הוא לא ירצה מלכתחילה.
דוד אמסלם: הוא לא נשאר בגלל זה, כנראה שהוא מצא מטופל נוח.
דוד אמסלם: תזכרו, בפריפריה כבר יש לו גם קהילה, הוא כבר מכיר את האנשים, הוא מכיר את העיר הזאת.
דוד אמסלם: טוב לו.
דוד אמסלם: יש לו כמה חברים.
דוד אמסלם: אז זה לא בדיוק ככה.
אורי מקלב: אבל זה לא - - -
דוד אמסלם: אני גם לא עוסק בפייר.
דוד אמסלם: אני הולך יותר בכיוון לתת לו תמריץ חיובי.
דוד אמסלם: אם אנחנו לא הולכים לזה, אז בוודאי שאנחנו צריכים למהר לתת לו את התמריץ להישאר באופן חיובי, שלא באמת יעזוב.
דוד אמסלם: בגלל שאני, עוד פעם אני אומר, מסתכל מזווית החולה.
דוד אמסלם: העובד הזה, כבודו במקומו מונח, הוא בסדר, הכול טוב ויפה.
דוד אמסלם: אני דואג לחולה.
דוד אמסלם: חולה, כשאתה נוטש אותו, זה שבר בשבילו.
דוד אמסלם: זה לא משנה כרגע אם נוטש אותו העובד שהוא כבר פעם שנייה נמצא או פעם ראשונה.
דוד אמסלם: לכן אני אומר שיכול להיות שפה נצטרך להתקדם עם הסיפור של התמריצים כדי לעגן את המצב או לפחות לתת תמריץ מאוד רציני כדי שלא יהיה כדאי לו לעזוב את הפריפריה אלא להישאר שם.
דוד אמסלם: אתם מוזמנים לדיונים האלה באוצר כדי לחוות את דעתכם ולא לבוא רק בסוף ולהעיר לנו.
<יריב שוריין: אפשר להוסיף רעיון שיגשר על כל הדברים האלה?
<יריב שוריין: רצף של שנתיים של עובד בפריפריה ובמידה ונפטר או עבר לבית אבות, יגשר על כל הפערים האלה, לדעתי.
<יריב שוריין: זאת אומרת, שהייה של עובד שנתיים - - -
דוד אמסלם: אמרתי שאני לא יודע לעשות את החיתוך.
דוד אמסלם: לא התכוונתי לשבועיים שאין התאמה.
דוד אמסלם: אבל יכול להיות אחרי שנה.
דוד אמסלם: זרקת קוביות, יצא לך שנתיים?
דוד אמסלם: שנתיים.
דוד אמסלם: אני התכוונתי לעיקרון.