GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רחמים תנעמי: נזרוק אותם לרחוב.
<רחמים תנעמי: והמינהל בא והיום מתנהג בצורה מאוד מאוד, אני קורא לזה ברוטלית.
<רחמים תנעמי: ישבנו עם אביגדור יצחקי, זה כבר סיכום, ובשיחה עם אביגדור יצחקי באמת עלו רעיונות שהמטרה בעצם לא לפנות לערכאות משפטיות ולמצוא פתרון משולב והוגן, וזו המטרה שלנו.
<רחמים תנעמי: הייתה לנו שיחה עם אביגדור יצחקי וסיכמנו שאנחנו ניכנס כבר למשא ומתן עם המשפחות לפיצוי כספי ולזרז את הליכי המשא ומתן איתם ולתת להם אפשרות, יש לנו עכשיו, כמו שהזכרנו, דרך אגב זה ממש קורם עור וגידים, עכשיו עכשיו עכשיו, יש לנו את הפרויקט של דיור למשתכן ביישוב, יש 250 יחידות דיור שעכשיו הולכות לשיווק, אני מקווה שבחודשים הקרובים יפורסם כבר מכרז, ויש לנו עוד 250 בדרך, שהן בתהליך משפטי כזה או אחר, גם הן ייצאו, כי יש כבר תב"ע, הכול סגור, רק לצאת למכרז.
<רחמים תנעמי: בואו נשלב אותם, בואו ניתן להם אופק, בואו ניתן להם פתרון.
<רחמים תנעמי: זה מה שסוכם.
<רחמים תנעמי: אביגדור יצחקי ישב פה, אם אתה זוכר, בוועדת פנים אצלך פה, ואמר 'כן, יש לנו כיוון ואנחנו הולכים לפתור את הנושא הזה'.
<רחמים תנעמי: לצערי הרב, אנחנו מקבלים בחודשיים האחרונים, מסתובבים כבר אנשי מינהל עם הוצאה לפועל.
<רחמים תנעמי: לאן נזרוק את האנשים האלה?
<רחמים תנעמי: ואנחנו נמצאים פה, לא הבאנו ילדים פה, לא הבאנו את תשושי הנפש ואת תשושי הגוף, הבאנו את המשפחות שעוד יכולים להציג את הדברים.
<רחמים תנעמי: הנושא הזה מבחינתנו - - - אני רוצה לעבור לסרטון השני.
<רחמים תנעמי: כלומר הנושא הזה של המשפחות האלה - - - בואו נראה איך היישוב שלנו נראה.
<רחמים תנעמי: (הקרנת סרטון).
<רחמים תנעמי: זו הכניסה ליישוב, זו הנסיעה, ואם תסתכלו, הגענו לצומת, לכיכר, אני עוצר פה בכוונה את התמונה, פה בכיכר הזו יש פנייה ימינה ופנייה שמאלה.
<רחמים תנעמי: בואו נראה מה קורה בפנייה ימינה, שזה בעצם התפתחות היישוב בדרך לשכונת נקודת חן, אחת השכונות החדשות שיש לנו.
<רחמים תנעמי: כשנכנסים לפה, לשכונה החדשה, זו עוד הדרך שמובילה מתוך היישוב.
<רחמים תנעמי: הסרטון ממש קצר, זה שלוש דקות.
<רחמים תנעמי: נכנסים פה לשכונה, אפשר לראות פנייה ימינה, פארק מצד שמאל.
<רחמים תנעמי: אם אנחנו מציצים לבתים, אני אעצור שנייה את התמונה, תוכלו לראות.
<רחמים תנעמי: אלה הבתים שאנחנו רואים וזה פארק מצד שמאל.
<רחמים תנעמי: אתם רואים שכונה מטופחת, יפהפייה.
<רחמים תנעמי: באמת אני חושב שהיישוב שלנו הוא יישוב שלא דורש מאנשים, אנחנו לא צריכים לפתות אנשים להגיע, רוצים להגיע ליישוב, אנחנו מרכז הארץ.
<רחמים תנעמי: מה קורה מאותה כיכר כשאנחנו מגיעים עכשיו ופונים שמאלה במקום ימינה.
<רחמים תנעמי: זו הפנייה.
<רחמים תנעמי: אתם רואים עכשיו מה קורה?
<רחמים תנעמי: ככה אנשים גרים היום.
<רחמים תנעמי: כשאני אומר היום, והגענו עכשיו, דודי, לבית שהזכרת אותו.
<רחמים תנעמי: בכל מקרה, זה הבית, האישה הזאת גרה - - - אני לקחתי כאן כדוגמה, דודי, אבל אפשר להביא לפה גם משפחות שגרות לא שנה ולא שנתיים ולא 10 ולא 15 שנה במקום הזה, ההורים גדלו שם, הם נולדו שם, זה לא מצב של אנשים שבאו מאאוט אוף דה בלו.
דוד אמסלם: איך קוראים לגברת?
<רחמים תנעמי: הגב' שרה יעיש.
דוד אמסלם: זהרה או שרה?
<רחמים תנעמי: זהרה בתימנית, שרה בעברית.
דוד אמסלם: אנחנו הבנו את הרעיון בגדול.
דוד אמסלם: רמי, אני הבנתי את הרעיון.
דוד אמסלם: אני מציע שנעצור כאן.
<רחמים תנעמי: אוקיי.
<רחמים תנעמי: האישה הזאת, שנבין, אנחנו מדברים פה על אישה שגרה מאז שהגיעה ליישוב, באה ממחנות עולים ישר לבית הזה.
<רחמים תנעמי: זה הבית שהיא עברה אליו יחד עם בעלה.
<רחמים תנעמי: הבעל כמובן קנה, כמו שכל אחד קנה אז, הוא נתן כסף, שילם, קיבל את הבית.
<רחמים תנעמי: אני יכול להגיד לך שאני באופן אישי הייתי עכשיו, ההורים נפטרו, אני מדבר על בית משנות ה-60, אתה הולך לטאבו, לא רשום שם כלום, לא תעודת זהות ולא כלום, זה בית שנקנה 10 שנים ו-15 שנה.
<רחמים תנעמי: פה הם קנו את הבית, לא היו שום מסמכים ולא היה כלום.
<רחמים תנעמי: באה האישה, הגברת הזאת, גידלה את הילד שלה שהוא יותר גדול ממני, הוא נולד שם וגדל שם.
<רחמים תנעמי: היום באים לבקש ממנה מסמכים, היא אומרת 'איזה מסמכים אתם רוצים ממני?'.
<רחמים תנעמי: דרך אגב, ככה גרים.
<רחמים תנעמי: שימו לב איך גרים באזור.
<רחמים תנעמי: 'מה אתם רוצים ממני?
<רחמים תנעמי: באו, שילמנו כסף, קיבלנו את הבית.
<רחמים תנעמי: זה הבית שלנו, אין לנו משהו אחר'.
<רחמים תנעמי: היום באים ורוצים לשלוח את האנשים האלה החוצה.
דוד אמסלם: תודה רבה, רמי, אנחנו פשוט קצרים בזמן.
דוד אמסלם: אני דווקא רוצה לשמוע את זהרה.
<קריאה: היא לא שומעת.
דוד אמסלם: היא לא שומעת.
דוד אמסלם: זכריה, ספר לי אתה, כמה שנים אתם גרים בבית הזה?
<זכריה יחיאל דוד: כמה שנים אנחנו גרים שם?
<זהרה דוד: 60 שנה.
דוד אמסלם: באיזה שנה עלית לארץ?
<זהרה דוד: 49'.
דוד אמסלם: וממתי אתם יושבים שם?
דוד אמסלם: מאיזה שנה?
<זכריה יחיאל דוד: באיזה שנה הגעת לבית דגון?
<זהרה דוד: לא יודעת.
<זכריה יחיאל דוד: 55'.
דוד אמסלם: ומאז באותו בית?
<זכריה יחיאל דוד: באותו בית.
דוד אמסלם: זה היה בית שהסוכנות נתנה לכם?
דוד אמסלם: מי, מה היה שם?
דוד אמסלם: איך זה היה אז?
<זכריה יחיאל דוד: לא, זה נרכש באופן פרטי.
דוד אמסלם: בשנת 55'?
<זכריה יחיאל דוד: כן.
דוד אמסלם: זאת אומרת בעצם מ-55' אתם לא עזבתם את הבית הזה.
<זכריה יחיאל דוד: לא.
דוד אמסלם: ומה אמרו לכם?
<זכריה יחיאל דוד: מי צריך להגיד?
<זכריה יחיאל דוד: עכשיו?
<זכריה יחיאל דוד: שאנחנו גרים בצורה פולשנית וצריכים להסתלק משם.
דוד אמסלם: מתי אמרו לכם את זה?
<זכריה יחיאל דוד: בשנים האחרונות.
דוד אמסלם: מה, יום אחד דפקו בדלת ואמרו 'שלום, הגיעה מדינת ישראל, אתם פולשים, נא ללכת'?
<זכריה יחיאל דוד: כן, ותבעו אותנו למשפט.
דוד אמסלם: גם תבעו אתכם למשפט?
<זכריה יחיאל דוד: ודאי.
דוד אמסלם: והייתם בבית משפט?
<זכריה יחיאל דוד: היינו בבית משפט והוצאנו עשרות אלפי שקלים.
דוד אמסלם: עשרות אלפי שקלים.
דוד אמסלם: והשופט אמר לכם, אם יש לכם מסמכים, נכון?
דוד אמסלם: ואמרתם לו שאין לכם, נכון?
<זכריה יחיאל דוד: אין מסמכים.
דוד אמסלם: ואז מה הוא אמר לכם?
דוד אמסלם: 'אתם פולשים', שאתם צריכים ללכת.
<זכריה יחיאל דוד: הוא אמר שאנחנו שוהים בצורה בלתי חוקית.
דוד אמסלם: כן, שוהים בלתי חוקיים.
דוד אמסלם: מה אתה אומר, שי?
<שי קרפ: תשמע - - -
דוד אמסלם: אתה כמדינה עכשיו, לא אתה באופן אישי.
<שי קרפ: אני עכשיו מייצג את מדינת ישראל ואת המשרד - - -
<שי קרפ: ואני אפרוש עכשיו נתונים שהם נראים קצת אחרת.
דוד אמסלם: היא משקרת?
<שי קרפ: עם סיפורים אישיים, סליחה - - -
<שי קרפ: חס וחלילה.
דוד אמסלם: לא, תענה לי, קודם כל המקרה הזה - - -
דוד אמסלם: שאלתי מה אתה אומר על המקרה הזה, עזוב האחרים עכשיו.
<שי קרפ: אני אומר שכל מקרה צריך לדון לגופו.
<שי קרפ: אחת.
דוד אמסלם: זה תמיד נכון, אבל אני שואל שאלה לגבי המקרה הזה.
דוד אמסלם: אני עכשיו רציתי שתשמע - - -
<שי קרפ: אני לא יודע לשלול ואני לא יודע לאשר אותו כי, איך אומרים?
דוד אמסלם: תחושת הבטן שלך היא נעימה מהסיפור הזה?
<שי קרפ: אם תחושת הבטן שלי נעימה?
<שי קרפ: זה לא עניין של תחושת בטן בכלל.
<שי קרפ: זה גם לא עניין לתחושות אישיות כרגע.
<שי קרפ: יש פה סיפור אנושי באמת קשה, אבל בוא שנייה נפרוש את היריעה.
<שי קרפ: אנחנו מדברים על שטח של בערך 115 דונם - - -
דוד אמסלם: לא, אני רוצה שתדבר איתי על המקרה הספציפי הזה.
<שי קרפ: אני לא יודע להתייחס לגביו.
דוד אמסלם: אבל יש כמוהו עוד הרבה מקרים.
<שי קרפ: יש הרבה מקרים ואף אחד לא דומה לשני.
<שי קרפ: יש כאלה שיש להם זכויות של עמידר ויש שם שטחים פרטיים.
דוד אמסלם: מדינת ישראל יישבה את האנשים האלה בשנות ה-50 שם?
<שי קרפ: חלק מהם מדינת ישראל באמצעות עמידר הביאה אותם.
דוד אמסלם: מה זה משנה באמצעות מי?
דוד אמסלם: תגיד לי, אתם יישבתם גם קיבוצים ומושבים בשנות ה-50?
<שי קרפ: זה מדינת ישראל.
דוד אמסלם: אז האם אתה גם הלכת לאיזה קיבוץ והוצאת אותו היום ואמרת לו 'אדוני, אתה פולש פה'?
דוד אמסלם: אני לא מדבר איתך שגם הושבתם בשנות ה-60 וה-70, אני מדבר על שנות ה-50.
דוד אמסלם: עשיתם פעולה כזאת?
<שי קרפ: מדינת ישראל עשתה - - -
דוד אמסלם: מה זה מדינת ישראל?
דוד אמסלם: אם אתה לא מדינת ישראל, אני מבקש שיבוא לפה יושב ראש המינהל ויענה לי תשובות.
דוד אמסלם: אם אתה לא יודע לענות תגיד לי אתה.
<שי קרפ: אני עונה בצורה מאוד מאוד ברורה.
<שי קרפ: מדינת ישראל, חלקם הביאה ושיכנה אותם באמצעות עמידר, חלקם - - -
דוד אמסלם: דרך אגב, הם מדינת ישראל, רק שתבין.
<שי קרפ: ודאי.
דוד אמסלם: אלה מדינת ישראל שיושבים פה, זה לא שהבאנו אותם מהחלל.
דוד אמסלם: אלה לא עובדים זרים.
<שי קרפ: חלק מהשטח הוא בכלל בבעלות פרטית.
<שי קרפ: בשטח הזה באמת מתגוררים המון המון שנים, חלקם על בסיס הכפר הישן.
<שי קרפ: מבחינה תכנונית השטח הזה נמצא במעגל התכנון של נתב"ג ולכן הוא לא ראוי למגורים.
<שי קרפ: אי אפשר לאשר אותו למגורים ולכן היה רעיון לעשות אותו לתעשייה, כמו שראש המועצה פרש את זה.
<שי קרפ: בעבר המינהל, היום באמצעות רמ"י, עשה פעולות עם בעלי זכויות, הוא הקצה שטחים, מגרשים אחרים, בעיקר בתחום בית דגן, באמצעות נוסחה כלכלית שאני לא יודע היום לציין אותה, אבל למעשה מה שהוא הרס הוא קיבל חלק לבנייה ואנשים עברו.
<שי קרפ: בשטח היום יש מספר סוגים של אנשים, כל אחד והסיפור האישי שלו נבחן בבית המשפט, כולל ערעורים עד העליון.
<שי קרפ: חלק מהם, הועברו תיקים להוצאה לפועל.
דוד אמסלם: תעצור כאן.
דוד אמסלם: לא מעניין אותי כרגע בתי המשפט.
דוד אמסלם: זו המדינה.
דוד אמסלם: אחד מהם הגיע לבית המשפט, הוא סיים את האירוע.
דוד אמסלם: אתם באים איתו בשאלה הטריוויאלית, הטיפשית לטעמי, וגם הלא הוגנת, 'יש לך אישור או אין לך אישור?', דרך אגב זה לא קורה רק בבית דגן, זה קורה בליפתא, זה קרה בשכונת הארגזים, ואני לא אתן, כל עוד אני יושב כאן זה לא יקרה אצלי, במשמרת שלי.
דוד אמסלם: אלה אזרחי מדינת ישראל שמדינת ישראל יישבה אותם שם.
דוד אמסלם: אני אספר לך למה לא יישבו אותם בתל אביב, בגלל שבבית דגן בשנות ה-50 היה קשה לחיות, היה שם רק קוצים ודרדרים ומלריה.
דוד אמסלם: אז אמרו, הם לא מבינים, הם באו מתימן, צפון אפריקה, בוא נשים אותם שם.
דוד אמסלם: לא בתל אביב, לא בהרצליה.
דוד אמסלם: הרבה שנים הם לא עניינו אף אחד, דרך אגב, הם ישבו שם והכול היה בסדר, הם לא עניינו אף בן אדם.
דוד אמסלם: הם לא עניינו אף אחד בגלל שהקרקע לא עניינה את המדינה.
דוד אמסלם: מי זה המדינה?
דוד אמסלם: זה מינהל מקרקעי ישראל.
<שי קרפ: אז כפי שציין ראש המועצה - - -
<שי קרפ: - - - כנראה כן עניינה אותם.
דוד אמסלם: ברגע שהקרקע התחילה לעניין את המדינה, בגלל שווי הקרקע, אני מוכן להבטיח לך שאם היה מדובר באיזה התיישבות כזאת שהייתה בקצה הארץ, בגבול לבנון, אף אחד לא היה מתעסק איתם, שימשיכו עם הפחונים, אל תבקשו כלום וזהו, ותישארו שם עוד 100 שנה.
דוד אמסלם: אבל פשוט ערך הקרקע פתאום עלה ואז מדינת ישראל הבינה, זה לא מדינת ישראל, זה רשות מקרקעי ישראל, שזה שם פרטי ושם משפחה עם ראש ומנהל שמקבל החלטות.
דוד אמסלם: זה לא מדינת ישראל, זה אתם.
דוד אמסלם: ואז אתם מחליטים, אתה השליח כאן, אין לי מה לעשות, הרי אם אתה אומר לי שזה לא אתה, אני עוצר את הדיון, מביא את ראש מינהל מקרקעי ישראל לכאן ומתעסק איתו.
<שי קרפ: יש לנו מדיניות שהיא מדיניות ארצית.
<שי קרפ: אנחנו גם מטפלים גם בגבול לבנון וגם ב - - -
דוד אמסלם: אז אני מודיע לך, אני הסברתי.
דוד אמסלם: מה המדיניות הארצית שלכם, מה אומרת?
דוד אמסלם: אתה מפנה עכשיו יישובים בגבול הלבנון, שבאו בשנות ה-50 וה-60?
דוד אמסלם: וה-70?
<שי קרפ: לא, אני בוחן, כמו שאמרתי, כל מחזיק בקרקע לגופו.
דוד אמסלם: תגיד לי עכשיו, כל קיבוץ בארץ, למה אתה לא מפנה אותו?
<שי קרפ: אני חושב שראש המועצה ציין, הוא אפילו אמר, ש-200 בעלי זכויות - - -
דוד אמסלם: אתה לא איתי, שי, תענה לי - - -
<קריאה: לא כולם בעלי זכויות.
דוד אמסלם: חבר'ה, אני לא צריך עזרה.
דוד אמסלם: שי, תענה לי אתה - - -
<שי קרפ: משפט אחד לפני.
דוד אמסלם: לא צריך את הנאומים שלך, תענה לי.
<שי קרפ: האם מישהו שבנה את הבית שלו ב-10 השנים האחרונות ללא היתרים, האם הוא זכאי לפיצויים?
<שי קרפ: רגע, צריך לבחון את זה.
דוד אמסלם: שי, שי, חזקה עליך - - -
<קריאה: אם אתה תוכיח פה - - -
<קריאה: מילה, כי הוא בא פשוט לא מוכן.
<קריאה: זה לא נכון, זה פשוט מעליב.
דוד אמסלם: עזוב, לא צריך, תשאיר לי.
דוד אמסלם: אני אומר, בגדול, אני הייתי שם בסיור, הייתי פעמיים.
דוד אמסלם: אני נמצא בכל הארץ, כמעט בכל מקום, חזקה עליך, אתה אולי אצלי פעם ראשונה בדיון, אבל זו לא פעם ראשונה שאני מתעסק עם הנושא הזה.
דוד אמסלם: אני מתעסק, כמו שאמרתי לך, עם ליפתא, אני היום מתעסק עם שכונת הארגזים עד הסוף, יש לנו את החוק כאן של גבעת עמל, ועוד מעט אני אעביר בכלל חקיקה בכל הארץ בכל הנושאים האלה.
דוד אמסלם: נמאס לי כבר מההתנהלות שלכם.
דוד אמסלם: זה לא אתה, אל תיקח את זה באישי.
<שי קרפ: לא, זה לא אני.
<שי קרפ: יש לנו יושב ראש מועצה - - -
דוד אמסלם: נמאס לי.
דוד אמסלם: אני חושב שאתם עושים דברים לא הוגנים.
דוד אמסלם: בסופו של דבר המבחן הוא לא האם יש לך אישור או אין לך אישור, האם קיבלת אישור ממינהל מקרקעי ישראל.
דוד אמסלם: כשהיא באה היא לא הבינה מה זה.
דוד אמסלם: כל האנשים האלה, שהגיעו למקומות האלה, ההורים שלהם, הם היו ציוניים ועלו לארץ, נישקו את האדמה, אפילו טעמו מהאדמה, אמרו 'תודה רבה שהבאת אותנו לארץ ישראל', לא שאלו כלום.
דוד אמסלם: היו בטוחים שפה היהודים, אחד דואג לשני.
דוד אמסלם: וישבו, הקימו את ביתם, היא הייתה אישה צעירה וכמוה זה ההורים של כל אלה שיושבים כאן, ילדה את ילדיה, חינכה אותם לציונות ואהבת הארץ וזהו.
דוד אמסלם: זה מה שעשו כל היהודים האלה, אנשים היו תמימים, אבל אנשים ציוניים פר-אקסלנס, מהנשמה, לא מהראש, מהנשמה, והם הודו לקדוש ברוך הוא על זה.
דוד אמסלם: הם לא שאלו למה שמו אותם במקומות האלה הנידחים, הם לא שאלו למה אין שם מים וביוב וחשמל, הם לא שאלו כלום, הם קמו והתחילו לבנות את הארץ, בעבודה קשה.
דוד אמסלם: דרך אגב, אף אחד מהם לא היה, בדרך כלל, לא מנהל ולא זה, היו שולחים אותם לקטיף, לסלול כבישים, עבודה קשה, והם עשו את זה באהבה גדולה.
דוד אמסלם: אני סיפרתי, סבא שלי ז"ל היה צורף במרוקו, שתל פה, אני זוכר כשהייתי ילד, הייתי בא, הוא היה בא מהעבודה כולו קרוע, מת, שותל שתילים כאן בכל יער ירושלים, אבל היה בן אדם מאושר, הגיע לארץ ישראל, בונים את המדינה שלנו.
דוד אמסלם: זה מה שההורים שלהם והאישה הזאת הרגישה.
דוד אמסלם: בכלל היא הייתה אישה עם הרבה מזל, היא הרגישה, שהיא הצליחה לעלות לארץ ישראל בכלל.
דוד אמסלם: שיכנו אותה, נתנו לה איזה קובייה, לרוב זה היה קובייה קטנה, רוב העולים היו משפחות ברוכות ילדים, הם ראו את זה כאידיאולוגיה בכלל דתית.
דוד אמסלם: היה קשה לחיות באותה תקופה, אני מדבר איתך - - -
<זכריה יחיאל דוד: יש לי הערה לסבר את האוזן.
<זכריה יחיאל דוד: זה משהו שיכול ל - - -
דוד אמסלם: טוב, אם אתה מתעקש, בבקשה.
<זכריה יחיאל דוד: הסוכנות שלחה הודעה לאבא שלי, תביעה לתשלום על שכירות של כלי עבודה שאבא שלי השתמש במושב זנוח, טוריה, את חפירה, מגרפה וכל זה, ולא היה לו את הכסף הזה ועצרו אותו במשטרה על השכירות.
<זכריה יחיאל דוד: הוא החזיר את הכלים, אבל הוא היה חייב לשלם דמי שכירות.
<זכריה יחיאל דוד: אני הייתי צריך ללכת לגייס כסף בשביל לשחרר אותו מהמעצר.
דוד אמסלם: באיזה גיל היית?
<זכריה יחיאל דוד: הייתי בן 8 אולי.
דוד אמסלם: אבל בואו נתקדם, אני לא רוצה להתעכב שם.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, בגדול האנשים האלה באו, באמת, אלה האנשים שבנו את מדינת ישראל הלכה למעשה, בידיהם, לא בהנחיות ניהוליות, בידיים, פיזית.
דוד אמסלם: היום האנשים האלה, מדינת ישראל קוראת להם פולשים, בחוצפתה הרבה.
דוד אמסלם: במקום שהיא תיתן לאישה הזאת להדליק משואה בהר הרצל, היא פולשת, שולחים לה הוצאה לפועל.
דוד אמסלם: היא בכתה, אני אומר לך, נקרע לי הלב אז.
דוד אמסלם: פעם ראשונה שאני רואה אותה בגודל מלא, אז היא רק פתחה את התריס ודרך הרפרפות ראיתי רק את הפנים שלה.
דוד אמסלם: והיא בכתה כשהיא דיברה איתו, היא אמרה לו שרוצים לזרוק אותה מהבית, אני זוכר את המשפט שלה, היא אמרה, 'עורכי דינים לקחו את הכסף'.
דוד אמסלם: אישה בגיל הזה, זה מה שהיא צריכה להרגיש?
<רחמים תנעמי: חשוב להבין, דודי, שכל האנשים האלה שנמצאים פה אלה אנשים שההורים שלהם - - - ולא היו להם זכויות, לאף אחד.
<רחמים תנעמי: שלא יגידו שהיו זכויות, אף אחד לא היה עם מסמכים.
דוד אמסלם: אני אומר, הזכויות, לפי תפיסתי והבנתי המוסריות, הן שלהם, הקרקע שלה ושל הבן שלה.
<שי קרפ: אני חושב שאתם קובעים פה את הכללים.
דוד אמסלם: אבל אמרתי, לכן אני הסברתי, אם זה ידרוש ממני חקיקה - - - הרי אתם ביקשתם שאני אעצור את החקיקה.
דוד אמסלם: יש לי חוק, בכל נושא.
דוד אמסלם: המדינה מבקשת ממני 'דודי, תעצור אותו, אנחנו רוצים להסתדר'.
דוד אמסלם: עכשיו, בית דגן זה המקום האחרון בינתיים, אבל אני פתוח איתכם בכל מיני גזרות, בחלק מהמקומות זה מתחיל להתקדם, אבל כאן, דרך אגב, זה המקרה הכי קלאסי לפתרון.
דוד אמסלם: אין פהאנשים שבאו לפני שלוש שנים מבחוץ, זה אנשים שאו הם, או הוריהם, גרו שם.
דוד אמסלם: אז לכן אני מבקש, ואם אתם לא תעשו את זה בחודש וחצי הקרובים אז אני אכנס לתמונה באופן פרטני.
דוד אמסלם: אני אזמן את ראש המינהל, את משרד האוצר, ואני מתכוון שאתם תשפו אותם ותיתנו להם לחיות בכבוד.
דוד אמסלם: קח בחשבון שהבית שלה זה שלה, כמו כל קיבוץ, כמו כל מושב.
דוד אמסלם: אף מושב לא קנה כלום ואף קיבוץ לא שילם לכם שקל.
דוד אמסלם: אז מה, בגלל שהם קיבוצניקים אז הדירות שלהם וגם של הילדים שלהם?
דוד אמסלם: זה בסדר מבחינתי, אין לי בעיה עם זה.
דוד אמסלם: והמושבניק יכול לבנות כבר את הנחלה השלישית, והכול בסדר מבחינתי, אבל למה היא לא? ולמה הם לא? מה קרה?
דוד אמסלם: למה הם פולשים?
דוד אמסלם: בגלל שהם עוד לא קיבלו 30 דונם לעבד את החקלאות שם?
דוד אמסלם: בגלל שלא קוראים להם קיבוץ?
דוד אמסלם: אז לכן אני לא מצליח להבין אפילו את ההיגיון שלכם.
דוד אמסלם: אני מבקש מכם, תקראו לראש המועצה השבוע, תשבו איתו.
דוד אמסלם: מצדי תביאו את משרד המשפטים, את שרת המשפטים, זה לא מעניין אותי.
דוד אמסלם: ודרך אגב, כל פעם אני נתקל באבסורד יותר גרוע.
דוד אמסלם: הסיפור של בית דגן מזכיר לי בדיוק את סיפר ליפתא.
דוד אמסלם: אלה אנשים שבאו בשנות ה-50, מה אתם רוצים מהם?
דוד אמסלם: מילא, בשכונת הארגזים, אתם מספרים שיש אנשים שבאו לפני חמש שנים, אבל מה אלה?
דוד אמסלם: אלה ההורים שלהם באו, אלה הילדים הממשיכים שלהם.
דוד אמסלם: אז אני לא מבין למה אני צריך לשבת כאן ולהתעצבן על הדבר הזה, למה אתם בכלל מתנהגים ככה?
דוד אמסלם: אז אני מבקש ממך, תגיד לראש המינהל שזו הבקשה שלי האישית, שהוא ייכנס לתמונה.
דוד אמסלם: תשנו את כל המדיניות שלכם, תשנו את הכול.
דוד אמסלם: זה לא עשרת הדיברות, אתם מכתיבים את זה, מה זה מדיניות?
דוד אמסלם: תשנו אותה מחר והכול יהיה בסדר מחר.
דוד אמסלם: אלה דברים שאסור שיקרו, אני מניח שאם מישהו צופה בנו מהבית עכשיו, הוא לא מבין.
דוד אמסלם: ילד בגיל 10 שרואה את המחזה הזה, הוא לא מבין על מה אנחנו מדברים בכלל.
דוד אמסלם: הוא צובט את עצמו להאמין שהאישה הזו פולשת, בכלל צריך לשלוח לה הוצאה לפועל.
דוד אמסלם: וכשבא ההוצאה לפועל, מסכן ההוא, אני לא מאשים אותו, הוא צריך לעשות את העבודה.
דוד אמסלם: אם הוא צריך להוציא אותה מהבית, הוא יוציא אותה גם, אם בכוח בכוח, מה לעשות, הם יביאו עוד שני שוטרים.
דוד אמסלם: אבל הוא בקצה, הוא השליח, אין לי תלונה לדוור, יש לי תלונה אליכם.
<שי קרפ: אולי התלונה צריכה לבוא לבית המשפט?
דוד אמסלם: אמרתי, עזוב אותי בית משפט.
דוד אמסלם: בית המשפט, אמרתי, אם היא הגיעה לבית המשפט היא הפסידה את האירוע.
דוד אמסלם: אין לי תלונות לשופט, השופט שואל 'תגיד, יש לך חוזה שימוש או אין לך?' היא בכלל ידעה מה זה חוזה שימוש כשהיא הגיעה?
דוד אמסלם: היא הייתה צריכה לקום בבוקר לרוץ להביא פיתה לילד, אם לא, אין לו מה לאכול, אף אחד לא עזר לה.
<שי קרפ: הראיה היא שלרובם המכריע יש זכויות.
<רחמים תנעמי: זה לא נכון.
דוד אמסלם: לא חשוב, זה לא משנה.
דוד אמסלם: שי, שי - - -
<שי קרפ: הם פונו - - - מסוים.
דוד אמסלם: שי, זה לא חשוב.
<שי קרפ: קודם כל אני אעביר את המסר של יושב ראש הוועדה למנהל - - -
דוד אמסלם: שי, בוא אני אספר לך, זה לא חשוב מה רובם.
דוד אמסלם: כשהעולים הגיעו, חלקם היו יותר מפולפלים, חלקם פחות.
דוד אמסלם: אני מסתכל על זה שנייה מהצד ואני אומר, הרי אני לא מכיר אותה, עד לפני שנה בכלל לא ידעתי שיש דבר כזה, אני הכרתי את בית דגן מהצומת, כמו שהוא אומר, אף פעם לא הייתי ביישוב, אני הכרתי את צומת בית דגן.
דוד אמסלם: כשבאתי, נכנסתי, אתה יודע, לפעמים אני מתבייש, אני מתבייש גם כישראלי וגם כיהודי - - -
<שי קרפ: אבל, יושב ראש הוועדה - - -
דוד אמסלם: כשהאישה הזאת בכתה, אני אומר לך, זה היה לפני שמונה חודשים, עד עכשיו זה - - - דרך אגב, זו הסיבה שאני עושה את הדיון פה.
<שי קרפ: יושב ראש הוועדה, אני באמת לא יודע להתייחס לגברת הנכבדה, אבל אני אומר, יש כאלה עם זכויות שמגיע להם, יש כאלה שלא מגיע להם.
<רחמים תנעמי: יש כאלה שאין להם פתק.
דוד אמסלם: אני הסברתי, שי, אני לא נכנס - - -
<שי קרפ: לכן אני אעביר את דברי היושב ראש - - -
דוד אמסלם: שי, אני אספר לך.
דוד אמסלם: לא 'יש כאלה ויש כאלה'.
דוד אמסלם: אני הסברתי, כשהעולים הגיעו בשנות ה-50 וה-60 למקום הזה, כל אחד בא מזווית אחרת.
דוד אמסלם: יש עולה שהיה יותר מפולפל ויותר מפוקח, ידע לקרוא, שמע חדשות, הבין עברית, יש כאלה שלא.
דוד אמסלם: איך אמרתי כאן?
דוד אמסלם: בליפתא יהודי בגיל 82 ישב פה, שקראתם לו פולש, אז שאלתי למה, אז אמרה לי היועצת המשפטית שלכם, 'פרסמנו בעיתון דבר בשנת 54', שיבוא להסדיר את הזכויות שלו והוא לא בא', אמרתי לה 'אם הבן אדם הזה, היה לו כסף לקנות עיתון דבר בשנת 54' היום היה לו ארבעה שיכונים בבית הכרם, למה שיגור בכלל בליפתא?
דוד אמסלם: ' לא הצלחתי להבין.
דוד אמסלם: הרי אם הם היו אנשים מפולפלים ומתוחכמים, ההורים שלהם, הם היו עכשיו עם שיכונים בתל אביב, למה שיגור בבית דגן בכלל?
דוד אמסלם: הוא היה שולח את הילד לתל אביב.
דוד אמסלם: נראה לך שהיום זה יכול היה לקרות?
דוד אמסלם: אבל אז אנשים היו תמימים, באו, אמרו להם 'תשב פה', הוא ישב פה.
דוד אמסלם: הוא לא שאל שאלות, הסברתי לך את המצב הפסיכולוגי שהם הגיעו אליו.
דוד אמסלם: אז אתה עכשיו בא, ואחד בא כנראה, אמרו לו 'תשמע, אתה צריך ללכת למינהל מקרקעי ישראל', אני לא יודע מה, 'למדינה, צריך לשלם כמה לירות', אז הוא הלך.
דוד אמסלם: אמרו לו 'תחתום', חתם.
דוד אמסלם: אחד אחר, בכלל לא שמע, לא ידע, ישב בבית.
דוד אמסלם: אז עכשיו אתה אומר שזה יש לו זכויות וזה אין לו זכויות?
דוד אמסלם: זה המבחן?
דוד אמסלם: או שיש פה מבחן יותר מוסרי, עקרוני, האם הוא ישב שם באותה תקופה, המדינה שלחה אותו, שלו.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לספר לך שבשנות ה-50 לקרקע כמעט לא היה ערך בכלל, בכלל לא.
דוד אמסלם: הסיפור היה לבנות את הבית, לא הקרקע.
דוד אמסלם: לא היה כסף לבנות את הבית.
דוד אמסלם: קח כמה קרקע שאתה רוצה, רק תבנה בית.
דוד אמסלם: אז תבין, היום הכול התהפך, הבית לא שווה כלום, הקרקע.
דוד אמסלם: אז אתה משחק במשחק לפי מה שמתאים לך, כמדינה?
דוד אמסלם: פתאום האישה הזאת מוצאת את עצמה בסיטואציה ופוזיציה שהיא פולשת?
דוד אמסלם: היא בכתה, למה היא צריכה לבכות?
דוד אמסלם: אני ראיתי את זה במו עיניי, נקרע לי הלב.
דוד אמסלם: אישה כזאת בגיל הזה, מה שנשאר לה זה הפחד.
דוד אמסלם: לא משנה שלא תפנו אותה, זה אני לא אתן, אבל היא לא יודעת, היא בכתה, בגלל שיש לה חשש, היא הרי הולכת לישון עם זה וקמה עם זה, היא אומרת לעצמה 'וואלה, יכול להיות שיזרקו אותי הלילה מהבית'.
דוד אמסלם: לא הצלחתי להבין למה הסיטואציה הזאת צריכה לקרות?
דוד אמסלם: למה האנשים האלה צריכים להיות בחשש שמפנים אותה?
דוד אמסלם: כל אחד פה הוא בעל משפחה, עם ילדים.
<שי קרפ: אני חושב שכל אחד, איך אומרים?
<שי קרפ: כמו שפירטת - - -
דוד אמסלם: אמרתי, המבחן זה ההורים שלהם גרו שם והם נולדו שם, אז זה שלהם.
דוד אמסלם: כמו כל הורה.
<קריאה: פעם לא הייתה חלוקה, כולם קיבלו וכולם פונו.
<קריאה: כל השכנים.
<שי קרפ: כולם קיבלו, אז להורים יש, השאלה היא עכשיו - - -
<קריאה: לא, בלי יוצא מן הכלל, לא הייתה חלוקה כזו של חוקי/לא חוקי.
<שי קרפ: אם אבא שלי גר שם, האם מותר לי לבנות בית לידו?
<שי קרפ: יש דברים שנבחנים.
דוד אמסלם: שי, בוא אני אספר לך, שי.
<קריאה: אני רוצה להגיד משהו חשוב.
<קריאה: תיתן לי להגיד משהו?
דוד אמסלם: אני אתן לך בסוף, עוד כמה דקות אני חייב לסיים את הדיון בגלל שמתחיל דיון אחר.
דוד אמסלם: תראה, הסיפור הזה של האבולוציה וההתפתחות של הדברים האלה, אנחנו מכירים אותו מכל הארץ.
דוד אמסלם: לא מדובר כאן בטייקוני נדל"ן, תבין על מה מדובר, הנה האנשים שיושבים פה.
דוד אמסלם: אולי אתה לא מזהה אותם, אתה לא יודע על מה מדובר, אולי אתה לא מכיר את הפרופיל הזה, אני אספר לך.
דוד אמסלם: מדובר על אנשים קשי יום, אף אחד פה לא קבלן בניין, הם נולדו שם, הם גרו שם במקום הזה.
דוד אמסלם: אז אם הוא התחתן בשנות ה-70 ואמרו לו 'תשמע, אתה יודע מה?
דוד אמסלם: בוא תבנה פה, נגדיל את הבית באיזה חדר, נעשה לך פה', זה מה שהוא עשה.
דוד אמסלם: דרך אגב, למה אצל הבדואים אתם לא עושים את זה?
דוד אמסלם: למה אצל הערבים אתם לא מפנים אותם, אף אחד מהם בדברים האלה?
דוד אמסלם: יש לכם רק עניין איתם?
<שי קרפ: אנחנו פועלים בכל הארץ.
דוד אמסלם: אני יודע מה אתם מפנים ואיפה, מאיזה שנים ועל מה.
דוד אמסלם: אז אני מודיע לך שלא הייתם מעזים לעשות את זה - - - למה בדהמש אתם לא מפנים?
דוד אמסלם: יישוב משנות ה-70, לא 50.
<שי קרפ: אגב, דהמש זה קרקע פרטית.
דוד אמסלם: לא חשוב, עזוב קרקע פרטית, המדינה נתנה להם את הקרקע.
<שי קרפ: אני מייצג - - -
דוד אמסלם: ודרך אגב, לא הכול שם פרטי.
דוד אמסלם: אני עשיתי דיון לפני שבוע.
<שי קרפ: נכון, ואני הייתי כאן.
דוד אמסלם: נו, אז אתה אומר לי עכשיו למה, בגלל שיש לכם כוח להתעסק עם האישה הזאת בהוצאה לפועל?
<שי קרפ: לא, אני אומר שאנחנו עובדים בכל הארץ, בלי הבחנה.
דוד אמסלם: טוב, שי, תודה.
דוד אמסלם: תאמר משהו ואני רוצה לעשות סיכום.
<דוד אלקבץ: הפינוי האחרון שהיה, משפחת חודפי, הם היו גרים מרחק של 6 מטר ממני.
<דוד אלקבץ: כל המשפחה קיבלו אדמות אז בבני ביתך.
<דוד אלקבץ: הם היו קשורים לראש המועצה, הם הגיסים שלו.
<דוד אלקבץ: שבעה-שמונה חודשים.
<דוד אלקבץ: בזכות המינהל וראש מועצה הם קיבלו שטח אדמה, שבנו שמונה דירות.
דוד אמסלם: אני אשאל אותך שתי שאלות קצרות, ברשותך.
<דוד אלקבץ: אלקבץ דוד.
דוד אמסלם: דוד, כמה שנים אתה גר שם?
<דוד אלקבץ: אני גר מ-71', אני באתי מירושלים, משכונת מוסררה, אבא שלי נולד בירושלים בשנת 1907.
דוד אמסלם: ואתה הגעת לשם בשנת 71'.
דוד אמסלם: כמה שנים אתה גר שם?
<דוד אלקבץ: אשתי קנתה את הבית ההוא משנת 66'.
דוד אמסלם: אשתך משנת 66'?
<דוד אלקבץ: כן, קנתה בדמי מפתח.
<דוד אלקבץ: אז היה דבר כזה, כשהיית בא לעמידר או למינהל, רוצה לבנות, כי היו לי שישה ילדים, אין שום דבר, מה אומר ראש המועצה?
<דוד אלקבץ: 'תבנה מרפסת, תסגור', 'תבנה מרפסת, תסגור', 'ככה עושים כולם'.
<דוד אלקבץ: ברשות ראשי המועצות שהיו, גריידי, חברוני ודנון.
<דוד אלקבץ: התפנו אנשים, עם הילדים שלהם, קיבלו בתים, קיבלו אדמות ונשארו 30 משפחות, הרימו ידיים.
דוד אמסלם: אתה גם פולש, אמרו לך?
דוד אמסלם: גם לך יש הוצאה לפועל?
<דוד אלקבץ: הילדים שלי.
<דוד אלקבץ: יש לי שישה ילדים שעשו צבא, חתנים שלי, שלושה נכדים עשו צבא, יש לי 15 נכדים, לאן נזרוק את הילדים?
<דוד אלקבץ: הם הביאו איזה פתרון לילדים?
דוד אמסלם: איפה הילדים גרים היום?
<דוד אלקבץ: כל הילדים גרים שמה, במתחם הזה.
<דוד אלקבץ: אתה ראית אותו פה, מוקף עם הפחים האלה.
<דוד אלקבץ: שם גרים כל הילדים שלי.
<דוד אלקבץ: למה?
<דוד אלקבץ: הילדים, קודם כל תפתור את הבעיה של הילדים, לאן נזרוק אותם?
<דוד אלקבץ: תסביר לי, לאן אתה הולך לזרוק ילדים בגיל 3, 5, 7.
<דוד אלקבץ: לאן?
<דוד אלקבץ: הרי אתם משקיעים באויבים מיליונים, בשביל להביא אותם לבתי חולים, ואותנו אתם רוצים לזרוק.
דוד אמסלם: טוב, אלקבץ, הבנתי את הרעיון.
דוד אמסלם: תשמע, שי, אני רוצה לסכם.
דוד אמסלם: אני מבקש שתגיד לעדיאל שהוא יזמן פגישה, יזמן את ראש המועצה, שיביא אחד ממשרד המשפטים, תמיד טוב שיהיה איתך.
דוד אמסלם: היית איתנו גם בדיונים הקודמים.
דוד אמסלם: זה איגי, נכון?