GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עבדאללה אבו מערוף: אפילו לא לשמונה חניות או שמונה בתים או עשר.
עבדאללה אבו מערוף: אפילו בתים בכפרים, אנחנו צריכים את זה, זה טוב.
עבדאללה אבו מערוף: אז יגיד, אני אחנה ליד הרציף, ליד המדרכה, בבית יש חצר, אני לא אחנה שם.
עבדאללה אבו מערוף: אבל אם יש לו בבית אפשרות להחנות, אז שיחנה בבית.
יעל גרמן: מה דעתך לתת לרשות את האפשרות, ולכתוב - ובלבד שהרשות תשתכנע שאכן אין לו מקום חנייה.
<תומר רוזנר: זו בעיה.
<תומר רוזנר: כמו שאת מכירה את הרשויות, יערימו עליו קשיים כאלה.
<תומר רוזנר: אנחנו נכתוב שבמגרש שבו נמצא מקום מגוריו מתאפשרת לו חנייה ייחודית, שזה ברור שהחנייה מתאפשרת לו באופן ייחודי, או שזה מוצמד באופן קנייני בדרך כזאת או אחרת.
יעל גרמן: זה ברור.
יעל גרמן: אני הייתי רוצה לוודא שהנכה, בוא נאמר נכה שיוצא לעבודה, שבשעות האלה שהוא יוצא מהעבודה התאפשר גם למישהו אחר להחנות.
דוד אמסלם: איך נעשה את זה?
יעל גרמן: שזה לא יעמוד ריק.
דוד אמסלם: אין בעיה, אני הבנתי מה שאת אומרת.
דוד אמסלם: השאלה היא כזאת, מה נגיד לו?
יעל גרמן: לא, אני לא אגיד לו.
יעל גרמן: אם הנכה בעצמו בא ואומר, תראו, אני בשעות האלה והאלה נעדר, לא נמצא בביתי, אם הוא אומר.
<תומר רוזנר: אפשר לעשות אם הוא מבקש.
<תומר רוזנר: הרי יש אפשרות היום ברשויות המקומיות לבקש מקום חנייה ייחודי לנכה ליד מקום העבודה, זאת אומרת, משעה עד שעה.
<שמחה בניטה: ואז כותבים משעה עד שעה.
יעל גרמן: ואז זה רק באמת - - -
דוד אמסלם: שמחה, בבקשה.
<תומר רוזנר: אז אני אומר, אם הוא מבקש כזה – אם הוא מבקש גם ליד מקום העבודה, אז יהיה כאילו שעות –
יעל גרמן: ספציפיות.
<תומר רוזנר: ספציפיות במקום העבודה, ושעות ספציפיות ליד הבית.
<שמחה בניטה: ואם הוא בחופש הוא חולה בבית?
דוד אמסלם: אני מבין שחזרנו אבל יש פה כללים.
דוד אמסלם: אני מבקש לא להתפרץ, אנחנו לא פה בשוק.
<תומר רוזנר: אני רוצה להגיד שלפני מספר שנים בעקבות בעיה שהתעוררה במספר רשויות מקומיות, נקבעה הוראה מפורשת לפקודת התעבורה שאוסרת הגבלה של שעות חנייה בחנייה של נכה, למעט בשני מקרים – מקרה אחד, ליד מקום עבודתו, או מקומות חנייה שהוקצו במקום ציבורי.
<תומר רוזנר: אם תחליטו שאתם רוצים לאפשר הגבלת שעות, כמו שמבקשת חברת הכנסת גרמן, גם במקום המגורים, נידרש לתיקון.
דוד אמסלם: חבר'ה, לא כל הערה כולם מתלהבים.
דוד אמסלם: אמרתי, בואו נתקדם.
דוד אמסלם: שמענו, הכוונה רצויה, אבל הביצוע הוא בעייתי.
יוסף ג'בארין: אני אשתף אתכם רק בחשש יותר מהבחינה הכלכלית.
יוסף ג'בארין: למשל, מצב שרשות מקומית באשכולות הנמוכים של המדד הסוציו-אקונומי, הגישו עכשיו בקשות, יהיו לה מאות בקשות כאלה, היא צריכה גם תמרור, גם צבע, וכל הדברים הללו.
יוסף ג'בארין: אני חושש ממצב שרשויות כאלה התקשו לבצע את זה.
דוד אמסלם: זה לא עולה הרבה כסף.
יוסף ג'בארין: לרשות חלשה זה כסף קטן, נגיד 200 בקשות, עם התמרור, זה יעלה בכל זאת כסף.
דוד אמסלם: יוסף, אני מכיר את הנושא.
יוסף ג'בארין: אתה מכיר, ואני גם מכיר.
יוסף ג'בארין: אני בא מיישוב שכל שקל אתה צריך להתרוצץ כדי שבאמת יושקע.
דוד אמסלם: אני מכיר, בגלל שאני הצעתי את התמרורים הרבה שנים.
יוסף ג'בארין: כמה יעלה, אנחנו יודעים כמה יעלה?
דוד אמסלם: בקטנה, עזוב.
דוד אמסלם: אמרתי, כסף קטן, תתקדם, זה לא הרעיון.
יוסף ג'בארין: אגב, אני לא בטוח.
יוסף ג'בארין: הניסיון שלי אומר שאני לא בטוח.
יוסף ג'בארין: אי אפשר להעריך כמה זה עולה, להציב את התמרור הזה?
דוד אמסלם: לא, זה לא עולה הרבה כסף.
דוד אמסלם: מדובר במאות שקלים, אבל לא משנה.
יוסף ג'בארין: 500 שקל כפול 200 – 100 אלף שקל.
דוד אמסלם: מאה אחוז, הכול בסדר בשביל הנכים.
יוסף ג'בארין: לא, זה מצוין, רק שהרשויות לא - - -
דוד אמסלם: יוסף, אחרי שתהיה רשות כזאת, תבוא אליי, נראה איך אנחנו נעזור לה.
אורי מקלב: תודה כפולה, קודם כיוזם החוק, וגם שאתה עומד בראש הישיבה, מה שנקרא - מושב טוב פתחת עם חוק שהוא מאוד חברתי, ומאוד מוסרי מדרגה ראשונה, ואתה מכיר את זה גם מהתפקידים הקודמים שלך כמה יש לזה חשיבות.
אורי מקלב: אז יש לזה חשיבות פרקטית, כפי שמובן, מלבד זה יש גם אמירה חשובה מאוד.
אורי מקלב: מי שהיה ברשויות המקומיות יודע שלפעמים גם לשים תמרור לנכה, יש התנגדות של שכנים, ולפעמים קורה שנכים באים לגור, ודיירים חדשים בגלל דירת מגורים בקומת קרקע.
אורי מקלב: זה קורה לפעמים עם ילד נכה.
אורי מקלב: אני במו עיניי ראיתי איך שמשפחה הגיעה לגור.
אורי מקלב: זוג צעיר, נולד להם ילד נכה, היו צריכים לעבור לקומה נגישה, והרשות כן שמה תמרור, ובמאבקים עם השכנים פתאום נעלם להם איזה מקום וחצי בחנייה בגלל העגלה, הילד נכה מאוד.
אורי מקלב: אני אומר לנו, חוץ מהנושא הפרקטי, יש גם אמירה מוסרית שצריך לתת מקום לנכה, זה בחוק צריך לתת את זה, זה לא רק רצון טוב של הרשות.
אורי מקלב: אנחנו מדברים על נכים - וזה אני שואל אותך תומר - בנכים של ניידות שהם זקוקים לכיסא.
אורי מקלב: בתעודת נכה יש כמה מדרגים - בנושאים האלה יש גם לגבי הנכה שהוא באמת מחייב, וזה מכריח אותו.
אורי מקלב: באופן אמתי, אם אנחנו נותנים 250 מטר מרחק, אני לא רוצה להיכנס, רק אני מעלה את זה, שיכול להיות גם כגודל הנכות, או חוזק אחוז הנכות שלך גם הקדימות, בגלל שיכול להיות איזה מצב שמישהו נמצא, או מופעל לחץ יותר, ואחרי זה שולחים את הנכה שהוא נכה יותר קשה, אבל דווקא לו ייתנו מקום יותר רחוק.
אורי מקלב: אני רוצה לסמוך על שיקול דעת של הרשות שתעשה את זה תמיד באופן ישר, ובאופן שוויוני.
אורי מקלב: אני לא יודע, אבל לקראת שנייה ושלישית לתת לזה קדימות, בגלל שהנכים ודאי יודעים יותר טוב ממני שיש בזה כמה דרגות של נכות.
<תומר רוזנר: השאלה היא שאלה קשה.
<תומר רוזנר: קודם כל כפי שאמרת אתה צודק, זה חל על מגוון רחב של סוגי נכויות, כפי שמוגדר בחוק חנייה לנכים.
<תומר רוזנר: כאן תתעורר שאלה קשה, האם חולה סרטן שנזקק להנשמה הוא יותר קשה מאשר נכה משותק גפיים.
דוד אמסלם: תומר, אנחנו קצרים בזמן.
<תומר רוזנר: רק אני רוצה להגיד, שקבענו את העיקרון שמקום החנייה צריך להיות ככל האפשר קרוב למקום המגורים ותג נכה.
יעל גרמן: ותג נכה, זה - - -
אורי מקלב: צריך כמה.
<תומר רוזנר: יש, ודאי שיש, אין ספק.
<תומר רוזנר: השאלה מי יקבע - - -
דוד אמסלם: לא, יש לנו את הפרקטיקה של החיים.
דוד אמסלם: אנחנו מקווים שבאותו בניין לא יהיו באמת שבעה נכים כדי שנוכל.
דוד אמסלם: אני רוצה לומר, הרי הלכה למעשה, בסוף אין בעיה לרוב הנכים לשים להם ליד הבית שלהם מול הבניין, זה החיים.
דוד אמסלם: לכן אתה נכנס למקרה קצה, עזוב אותם, אני לא שם.
<דורון יהודה: אני רוצה לגעת בנקודה שאולי לא דיברו עליה.
<דורון יהודה: יש נכים שיכול להיות שיש להם חנייה בבניין, אבל עם הרכב שלהם הם לא יכולים להיכנס לחנייה.
דוד אמסלם: בבקשה, חבר הכנסת עבדאללה, בוא תחליף אותי.
יעל גרמן: זה, דרך אגב, הערה חשובה מאוד.
יעל גרמן: יש נכים שיש להם מקום חנייה אבל הם לא יכולים בגלל שהרכב שלהם גבוה, והם לא יכולים להיכנס.
יעל גרמן: צריך להוסיף - ובלבד שהוא יכול להיכנס עם הרכב למקום החנייה.
יעל גרמן: יש לו מקום חנייה, אבל הוא לא יכול להיכנס למקום החנייה עם הרכב.
<דורון יהודה: בגלל הגובה.
עבדאללה אבו מערוף: בואו נעשה סדר, בבקשה.
<דורון יהודה: אני קיבלתי את רשות הדיבור.
<דורון יהודה: הנכה לא יכול להיכנס לחנייה בגלל הגובה של האוטו, וגם אם הוא נכנס בגובה של האוטו הוא צריך להוציא מעלית מהצד.
<דורון יהודה: המעלית תופסת מטר וחצי, והוא צריך רדיוס סיבובי.
<דורון יהודה: זאת אומרת, החנייה לא יכולה להתאים לו בבניין, הוא חייב שיהיה לו חנייה על הכביש בגלל הגבוה, ולפעמים גם בגלל המעלית שהיא תופסת מקומות.
<דורון יהודה: ולכן אני אומר, צריך לאפשר לאותם נכים, למרות שיש חנייה בבניין על שמו, לאפשר לו גם להחנות בחוץ.
יעל גרמן: החניה גם אם היא צמודה - ובלבד שהיא נגישה לו ומתאימה לצרכים שלו.
עבדאללה אבו מערוף: נוסיף את ההערה הזאת שהחנייה תהיה מתאימה לצרכים של הרכב.
<מירה סלומון: אני מהמרכז לשלטון המקומי.
<מירה סלומון: אנחנו מבקשים בראש ובראשונה להביע מחאה על הדיון שנערך עד כה על ההתייחסות לרשויות המקומיות כאילו הן מתנכלות לציבור האנשים עם המוגבלות.
עבדאללה אבו מערוף: אף אחד לא אמר את זה, ואף אחד לא העלה בכלל את המשפט הזה.
<מירה סלומון: הדברים משתמעים מהדיון, ואני אסביר למה הכוונה, אני אסביר, ברשות אדוני היושב ראש, למה הכוונה.
<מירה סלומון: כאשר נאמר שרשויות מקומיות לא מקצות מקומות חנייה לנכים, או מקצות ואחר כך מעלימות מקומות חנייה לנכים.
עבדאללה אבו מערוף: אף אחד לא העלה את זה.
<מירה סלומון: או שיש חשש, אדוני, שאם ייקבע 200 מטר, ואז יהיה במרחק של 280 מטר, אז הרשות המקומית תגיד, אני לא מקצה, זו אמירה שמשתמע ממנה שלרשות המקומית אין רצון לתת שרות לציבור בעלי המוגבלות.
<מירה סלומון: אנחנו מבקשים למחות על המשמעויות שנותר לנו.
עבדאללה אבו מערוף: יש לך הערה לנוסח החוק עצמו?
<מירה סלומון: אני ביקשתי לדבר עוד לפני שהוקרא החוק.
עבדאללה אבו מערוף: נתנו לך לדבר.
<מירה סלומון: ברשותך, אדוני, אני ביקשתי לדבר עוד לפני שהוקרא החוק.
<מירה סלומון: אנחנו סבורים שקודם כל הרשויות המקומיות עושות כמיטב יכולתן באמצעים שקיימים, ושיש לפניהן מבחינת צפיפות חנייה, מבחינת אוכלוסיות שונות שיכולות להחנות במרחב הציבורי.
<מירה סלומון: עושות כמיטב יכולתן לתת מענים ושירותים לצרכים של אנשים עם מוגבלות.
<מירה סלומון: אנחנו סבורים שכאשר מדובר באנשים עם מוגבלות שצריכים מקום חנייה שסמוך למקום מגוריהם, צריך שהדבר הזה יהיה מוגבל לאנשים שיש להם בעיות בניידות, ולא לכלל האנשים עם המוגבלות, מכיוון שבכל זאת מדובר במרחב הציבורי.
<מירה סלומון: אנחנו סבורים שכאשר יש מקום חנייה, למשל, בהתייחס להערה של מקום חנייה שהוא לא מונגש, אבל הוא עדיין מוצמד לדירה, מקום חנייה כזה יכול להימכר, להיות מושכר לאדם אחר, ובתמורה לסכומים האלה אפשר לרכוש מקום חניה אחר מונגש.
עבדאללה אבו מערוף: זה כבר לא בחוק.
<מירה סלומון: גם הערה של מקום חניה מונגש לא בחוק.
עבדאללה אבו מערוף: ההערה ברורה.
<מירה סלומון: לדעתנו, זה צריך לצאת מהתחולה.
<מירה סלומון: עוד משפט אחרון.
<מירה סלומון: כמו שאמרתי, ההגדרה של הנכה בחוק חניית נכה היא הגדרה מאוד רחבה.
<מירה סלומון: האוכלוסייה של האנשים שמקבלים תג נכה, הם לאו דווקא אוכלוסייה שיש להם מגבלה של ניידות.
<מירה סלומון: אנחנו, וגם ועדת - - -
עבדאללה אבו מערוף: יש מאות, עשרות אלפים שמקבלים תג נכה והם לא מתאימים לזה?
<מירה סלומון: הם אינם מוגבלים בניידות.
<מירה סלומון: ועדת השרים לענייני חקיקה, וזה המשפט האחרון, אדוני.
<מירה סלומון: ועדת השרים לענייני חקיקה כשהיא בחנה את הצעת החוק, היא בהחלט התייחסה לסוגיה של מוגבלות בניידות, ולא כלל האנשים עם המוגבלות.
<מירה סלומון: אם אפשר, בבקשה, לתת לנציג עיריית תל-אביב להמשיך את דבריי.
<שמחה בניטה: אלה המכה הכי גדולה.
<שמחה בניטה: אתה לא יודע איך הם מטפלים שם.
דוד אמסלם: בבקשה, שמחה.
בן שושן: תודה, צהריים טובים לך, אדוני, וצהריים טובים לחברי ועדת הפנים.
בן שושן: שמחה, גם אני אוהב אותך.
בן שושן: אני מלא הערכה גם לנושא, והנושא הוא בהחלט רגיש ולא פשוט.
בן שושן: אנחנו חושבים מעבר לדברים שנאמרו פה על-ידי מירה, המשאב הציבורי הוא משאב מאוד מצומצם, בוודאי משאב החנייה.
בן שושן: הדבר שאנחנו צריכים להבטיח, ואני חושב אדוני, שלזה הייתה כוונתך, שמי שיקבל מקום שכזה הוא אך ורק מי שבאמת מאוד מוגבל בניידות שלו.
בן שושן: היום כולנו יודעים, והדברים גם קיבלו ביטוי בדיונים פה בכנסת, כולל את הדוחות של מרכז המחקר של הכנסת על הזילות שקיימת במתן תגי החנייה של תגי הנכים.
<אבנר עורקבי: אבל זה לא הדיון.
דוד אמסלם: אבנר, אם תפריע עוד פעם, אני אוציא אותך.
דוד אמסלם: אשר, אנחנו מכירים את הכול.
דוד אמסלם: תענה לי מה ההצעה?
בן שושן: המתכונת היום של הצעת החוק כפי שהיא שלא עושה הבחנה כלל - - -
בן שושן: תרשה לי, אדוני, לסיים כמה משפטים.
בן שושן: אני אציע לך גם הצעה.
בן שושן: אני היום בעיריית תל-אביב, אני רוצה להבהיר ולסבר את האוזן את מה שאני מניח שאתה גם יודע.
בן שושן: בעיריית תל-אביב, בלי חוק, בלי חוק כמדיניות לכל דבר ועניין, אנחנו בעיר תל-אביב קיימים כיום כ-1,400 מקומות חנייה ייעודיים שאנחנו הקצנו לחניות נכים.
אורי מקלב: מתוך כמה.
בן שושן: מה שאני חושב שצריך להנחות את כולם פה בשל המשאב המצומצם, הוא לייצר מצב שבו אנחנו נותנים אך ורק למי שיש לו בעיה של ניידות קשה.
בן שושן: לנו יש מודל לצורך העניין, ואנחנו נותנים אוטובוס שקוף לחלוטין.
בן שושן: קח לדוגמה.
בן שושן: אנחנו נותנים תו חנייה למקום חנייה לכל מי שיש לו תג נכה עם עגלת נכים, זה אנחנו נותנים אפילו שני מקומות חנייה - אחד ליד הבית, ואחד ליד מקום העבודה.
בן שושן: דבר שני, ישנה אוכלוסייה שאנחנו מקצים להם מקום חנייה אחרי שהיא עברה ועדת ניידות של משרד הבריאות שהכירה בצורך של הגמלה ושל הניידות, ולכן אנחנו לא נגד, ההיפך, אנחנו בעד.
<נתי ביאליסטוק כהן: אתם מאוד נגד.
בן שושן: סליחה, תרשה לי אדוני, אני לא קטעתי אותך.
בן שושן: תרשה לי אדוני.
דוד אמסלם: לא, אני לא ארשה לך, ואל תגיד לי תרשה לי.
דוד אמסלם: אני כבר בנושא הזה הרבה זמן.
דוד אמסלם: תזכור שאנחנו מכירים את הנושא מספיק טוב.
דוד אמסלם: לכן תגיד לי מה ההצעה.
דוד אמסלם: אני לא צריך את הנאומים לאומה.
בן שושן: אני לא נואם, אני מציע בשל העובדה שהמשאב נמצא בחסר, אני מציע לאמץ ולייצר מצב שנותנים את מקום החנייה אך ורק למי שמוגבל באופן קשה בניידות שלו.
בן שושן: הווה אומר, זה יכול להיות שתי אוכלוסיות לטעמי.
בן שושן: אחת – זו אוכלוסייה שמקבלת תג נכה עם עגלה.
בן שושן: שנית, מי שעבר ועדת ניידות של משרד הבריאות.
בן שושן: ברשותך, אני רוצה לסיים בדבר אחד.
בן שושן: אפילו עמותת הנגישות לישראל הגישה הצעה ב-2015 על מצב שבו מדובר על מצב של זילות במתן תגי החנייה.
בן שושן: אנחנו לא נגד הנכים.
בן שושן: בסיטואציה הקיימת שיש לנו במרחב הציבורי, צמצום, ומי כמוך מכיר אותו, ואילוצים.
בן שושן: אנחנו בעצם צריכים לייצר פה איזשהם איזונים.
בן שושן: הצעת החוק לטעמנו כפי שהיא כיום שלא עושה הבחנה בין כל ציבור הנכים, לא מייצרת את האיזון הראוי, וכל מה שאנחנו מציעים וחושבים היא לא נגד, ההיפך – אלא באמת לייצר את העדיפות הראויה לאוכלוסייה שבאמת נזקקת.
דוד אמסלם: תודה, אשר.
דוד אמסלם: רות פרמינגר, בבקשה.
<רות פרמינגר: אני מארגון נפגעי פעולות איבה.
<רות פרמינגר: קודם כל אני רוצה רק להגיד למה שאמרת אדוני, לנכים יש המון ועדות, אנחנו לא צריכים עוד אנשים שיבדקו.
<שמחה בניטה: היא גם נכה?
יעל גרמן: - - - אבל היא לוביסטית.
<רות פרמינגר: לא, אני לא.
דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני מנהל כאן את הדיון.
יעל גרמן: אני רציתי לדעת אם היא לוביסטית.
דוד אמסלם: לא, אז אחרי זה אני אתן לך את רשות הדיבור לשאול אותה.
יעל גרמן: - - - אם היא לוביסטית, שתגיד שהיא לוביסטית.
דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני מנהל - - -
<שמחה בניטה: אבל היא - - -
דוד אמסלם: אני מחליט מה באולם הזה כאן - - -
יעל גרמן: היא צריכה להגיד - - -
יעל גרמן: ודאי שכן.
דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני לא רוצה לקרוא לך לסדר פעם ראשונה, אל תפריעי לי בדיון ואל תתפרצי.
דוד אמסלם: אתה רוצה את זכות הדיבור, גם שאלה, תצביעי, אני אתן לך את רשות הדיבור.
יעל גרמן: אני מבקשת לדעת אם היא לוביסטית - - -
דוד אמסלם: רק שנייה, דקה, תמשיכי רות.
יעל גרמן: השאלה שלי היא - - -
דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני קורא לך לסדר פעם ראשונה.
דוד אמסלם: בבקשה, רותי.
<רות פרמינגר: מה שאני רוצה לשאול זה לעניין של חנייה בבית שאין הגדרה של חנייה בתוך השטח, אבל זה שטח שלכאורה אם מתעקשים אפשר לשים שם או לקבוע שם חנייה.
<רות פרמינגר: האם החוק קובע שבעלים של שטח שיש לו שטח בבית בבעלותו, יכולה העירייה לבוא ולהגיד, אנחנו לא נאפשר לכם חנייה בחוץ, תעשו בפנים לכפות עליו?
<רות פרמינגר: לא, כי אז הוא משתמש בשטח שלו לצורך החנייה, והוא יכול לא להשתמש.
דוד אמסלם: רותי, אני אסביר.
דוד אמסלם: אנחנו הרי באים לתת לו פתרון למציאות של החיים שלו שאין לו חנייה.
דוד אמסלם: בוודאי שאנחנו מעדיפים שיהיה לו חנייה בתוך ביתו, וגם שתהיה צמודה לבית שלו, בוודאי, ואז אנחנו פטורים מהעניין.
דוד אמסלם: אם יש לו חנייה בתוך הבית, בני ביתו השתמשו בחנייה הזאת, והוא השתמש בחוץ, הרי זה לא העניין, לנו אין עניין להסדיר למשפחה שלו חנייה.
דוד אמסלם: רק במקרים שאין, אנחנו צריכים לפתור לו את הבעיה, זה הסיפור.
דוד אמסלם: אנחנו מבקשים לפתור לו את הבעיה, לא לייצר רווחה לבני משפחתו.
<משה בר: אני רוצה להעלות משהו שנציגת השלטון המקומי העלתה, אתה היית בדיוק למעלה, שהרשויות דואגות לנכים, נותנים לנכים, עושים לנכים, שזה הכול בולשיט.
<משה בר: אני יודע שביום שישי, ברחוב שלי בבת ים, באו כגנבים עם רכב לא של העירייה, פרקו את השלטים.
<משה בר: כשאני ניגשתי ביום ראשון, ואמרתי שאני אגיש תביעה נגדם, ביקשו סליחה, שעשו טעות, שסגן ראש העיר נתן הוראה להוריד את כל השלטים של הנכים.
<משה בר: זה לא נכון, אם לא יהיה החוק הזה, אנחנו אבודים.
<משה בר: אנחנו לא צריכים להיות שייכים לרשויות, אנחנו צריכים שיהיה חוק מלמעלה.
<ג'אברין תיסיר: אני מעמותת נכה למען נכה, וגם נציג למען הנכים.
דוד אמסלם: אתה תומך בהצעה של מי?
<ג'ברין תיסיר: של אשר.
<ג'ברין תיסיר: אפילו אם אתה עכשיו תלך לחניון של הכנסת, תמצא אנשים.
<ג'ברין תיסיר: נכון יש לו תו נכה, אבל לא בלי עגלה גם בלי קביים, ויושב על נכה שהוא צריך עם מעלית.
<ג'ברין תיסיר: אני לא מצאתי מקום בחנייה.
<ג'ברין תיסיר: שאלה שנייה, האם מי שיש לו רכב פרטי, חנייה פרטית הרשות או העירייה חייבת לשים לו סמל או לא?
דוד אמסלם: לא, פרטי.
<איתן עמרם: אני עו"ד איתן עמרם, יושב ראש הוועדה לקידום זכויות אנשים עם מוגבלויות בלשכת עורכי הדין.
דוד אמסלם: דרך אגב, איתן גם פועל מולי הרבה בנושא הזה, אני רק חייב להגיד.
דוד אמסלם: הוא מדבר איתי אחת לשבוע, שבועיים בנושא של הנכים כמעט בכל נושא, גם בנושא הזה.
דוד אמסלם: בבקשה, איתן.
<איתן עמרם: אני מתנגד למה שהועלה כאן לגבי אפליה בין תג נכה כזה או אחר.
<איתן עמרם: לפי מה שנאמר כאן, אני, שאין לי תג נכה עם כיסא לא אמור לקבל חנייה, ואני רוצה לומר לכם, שרק מי שמכיר את הבעיות של הנכים, יודע עד כמה הנכים זקוקים לאותם רכבים, ועד כמה זה חייב להיות בקרבת מקום.
<איתן עמרם: אני גם רוצה להוסיף.
<איתן עמרם: ה-250 מטרים שאתם קובעים, אתם צריכים להבין, שה-250 מטרים האלה בשבילי הם 400 מטרים, בשביל אנשים כמוני.
דוד אמסלם: הורדנו ל-200 מטר.
<איתן עמרם: גם 200 מטר זה המון.
<איתן עמרם: אני מציע קודם כל לקבוע שיהיה - - -
דוד אמסלם: העיקרון הוא בסמוך למקום מגוריו ככל האפשר.
<איתן עמרם: אגיד לך מה זה ככל האפשר – במקום עבודה שלי, או במקום ליד ביתי, העירייה שמה שם חניות לאופנועים.
<איתן עמרם: מה זה ככל האפשר?
<איתן עמרם: אתה תזרוק אותי 200 מטר אחורה?
<איתן עמרם: ככל האפשר זה בעדיפות קודם אני, אחר כך אתה תקצה את החניות כרגיל - זה ככל האפשר.
<איתן עמרם: אבל אם אנחנו ניתן את הפרשנות הזאת לעירייה, אז הם יגידו, אין בעיה, ככל האפשר - יש חנייה 200 מטרים, 199 מטרים יש חניה ציבורית, זה ככל האפשר.
<אסנת ברוקנטל: אני מאגף התנועה.
<אסנת ברוקנטל: אנחנו מקדמים בברכה את החוק, ומבקשים להוסיף הבהרה, שהרשות המקומית במסגרת השיקולים שלה תיקח בחשבון את בטיחות המשתמשים בדרכים.
<אסנת ברוקנטל: חייב להיות ברור כדי שהיא לא תחשוב שהיא מחויבת, אם זה מדרכה, אם זה כביש ראשי, אם זה מעבר בטוח של אנשים שנמצאים בדרך, זה טריוויאלי, ואנחנו מבקשים שיוסף כהבהרה למען הסר ספק.
<שחר פרלמוטר: - - -
דוד אמסלם: בבקשה, שחר, אל תפריע לי.
<נתי ביאליסטוק כהן: אני מנכ"ל המרכז לעיוור בישראל.
<נתי ביאליסטוק כהן: קודם כל, אני רוצה להזכיר לפורום המכובד, שמדינת ישראל חתומה על אמנת האו"ם לזכויות אנשים עם מוגבלות.
<נתי ביאליסטוק כהן: בין יתר הסעיפים שמדינת ישראל חתמה ואישררה אותם, זה שאין להפלות בין נכים מסוג אחד לנכים מסוג אחר.
<נתי ביאליסטוק כהן: המגמה הזאת של אפליה בעיניי פסולה, וגם המדינה מחויבת להימנע ממנה.
<נתי ביאליסטוק כהן: הדבר הנוסף שרציתי לומר, כאשר מפנים אותך לכל מיני כללים קיימים בנושא של ניידות, מפלים מיד את העיוורים, משום שמדובר אך ורק באלה שנמצאים בהסדר הניידות שבין הביטוח הלאומי לבין משרד האוצר.
<נתי ביאליסטוק כהן: הם אלה שיקבלו את תווי נכה עם עגלה, והם אלה שיקבלו ועדת ניידות במשרד הבריאות.
<נתי ביאליסטוק כהן: לעומת זאת, עיוורים שהמדינה מכירה בהם כמוגבלים בניידות, וקבעה להם קצבה מסוג אחר שממומנת ממקום אחר דמי הליווי לא יהיו שם ולכן הם גם הם יפלו.
אורי מקלב: זה לקראת רכב אוטונומי?
<נתי ביאליסטוק כהן: אינשאללה, שיבוא רכב אוטונומי, אני אחנה גם על מדרכה - - -
יעל גרמן: לא, מי שנוהג עבורם הוא - - -
<נתי ביאליסטוק כהן: אבל מישהו נוהג עבורנו, סליחה.
<נתי ביאליסטוק כהן: לכן, לקבוע כל מיני מגבלות וסייגים והסתייגויות ומבחנים שאנשים שלא מבינים על מה הם מדברים קובעים - - -
דוד אמסלם: שנייה, נתי, חברת הכנסת גרמן, את מפריעה לי פעם שנייה.
יעל גרמן: מה אתה אומר?
<נתי ביאליסטוק כהן: שאנשים שהם לא מבינים - - -
דוד אמסלם: את יודעת מה, פעם שלישית, אני מבקש להוציא אותה החוצה.
יעל גרמן: אני אצא.
יעל גרמן: מפני שמעירים פה הערות, ומבקשים בקשות.
יעל גרמן: אתה דיקטטור בלתי נסבל.
<נתי ביאליסטוק כהן: בזה שמבקשים מהאנשים שלא מבינים מהי ניידות, ומיהו נייד, ומה אומרת מגבלה מסוג כזה, ומוגבלות מסוג אחר, לקבוע את ההבדל בין חופש לכליאה עבור אדם עם מוגבלות, זה רעיון פסול.
<נתי ביאליסטוק כהן: לכן, אני מאוד מבקש מהוועדה שתאשר את החוק כפי שהוא.
דוד אמסלם: בבקשה, שמואל.
<שמואל חיימוביץ': הנציבות תומכת בהצעת החוק כפי שהיא מוצגת כאן.
<שמואל חיימוביץ': היא מבקשת להעיר כמה הערות, להציע כמה הצעות לשיפור הניסוח בתוך גוף ההצעה.
<שמואל חיימוביץ': סעיף 4ג(א) אנחנו מציעים להתייחס לאדם עם מוגבלות, ולא אל נכה - - - חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ולכתוב - לאדם עם מוגבלות בעל תג נכה.
<שמואל חיימוביץ': נכון שאנחנו היינו מצפים גם שישנו את ההגדרה תג נכה, במקום זה שיהיה כתוב – תג מזכה בזכות חניה, או משהו כזה, אבל זה לא רוח הדיון כרגע.
<שמואל חיימוביץ': זו הצעה שיכולה להועיל מאוד מבחינת הנראות של החקיקה יחד עם חוק השוויון.
<שמואל חיימוביץ': לגבי המרחק – אני חושב שבכלל לא צריך לכתוב שום דבר על מרחק, זה צריך להיות ברור שזה צריך להיות כמה שיותר קרוב למקום המגורים, אין טעם להגבלה הזאת של המרחק.
<שמואל חיימוביץ': אם זה אפשרי, או לא, אני בעד קביעת נורמות ומבחנים לגבי הנושא מול מצבים אחרים, זה בלתי אפשרי, למרות שיש חניות.
<שמואל חיימוביץ': ברור שאם יש חניות, אז צריך להקצות אותן.
<שמואל חיימוביץ': בסעיף (ב) אני מציע שיהיה ברור שהסימון של החניות יהיו בהתאם לתקן ישראלי 1918 חלק 2 בסעיף 2.7 הדן במקומות חנייה נגישים, ובהתאם לסוג הרכב אם רגיל ואם גבוה.
<שמואל חיימוביץ': הנמכת המדרכה, או שיפוע עלייה למדרכה, תבוצע - - -
דוד אמסלם: שמואל, יש לי רעיון.
דוד אמסלם: היות ואנחנו בקריאה ראשונה, אני מציע שתגיש את ההערות לייעוץ המשפטי של הוועדה, ואיפה שאנחנו מוצאים לנכון ברמה המהותית.
דוד אמסלם: אלה שאלות טכניות כעיקרון.
<שמואל חיימוביץ': עוד דבר באותו עניין בסעיף (ג) – "אדם עם מוגבלות או אדם המתלווה אליו", ובהמשך "לא תהא לנכה כל זכות אחרת במקום לנכה, משהו כזה.
דוד אמסלם: לא, אתה ממשיך להקריא לי.
דוד אמסלם: תרשום בכתב את ההערות.
דוד אמסלם: הערות שלך ברובן הן טכניות, לכן אנחנו הבנו את המהות.
<שמואל חיימוביץ': אני מציע לשקול אפשרות בהזדמנות זו גם לטפל בבעיית חנייה בקרבת מקום העבודה.
דוד אמסלם: תעביר לתומר, לדעתי, עוד היום או מחר, בגלל שאני מתכוון לסיים את זה בתקופה הקרובה ביותר, כך שאם תבוא עוד שבוע, לדעתי כבר גמרתי את החוק.
<יוסי בנישתי: אני ממשרד הפנים.
<יוסי בנישתי: אנחנו סבורים שנכון להתייחס לאוכלוסייה שמוגבלת בניידות, ולראות את החוק הזה כמענה לצורך ולא כהטבה.
<יוסי בנישתי: מי האוכלוסייה בתוך מוגבלי תנועה, אני לא יודע להגיד, אבל מה שאנחנו חוששים ממנו, שיהיו אוכלוסיות שמקבלות תו נכה, אבל הן לא מוגבלות בניידות.
<תומר רוזנר: למה הם מקבלים תו נכה?
<תומר רוזנר: למה הם מקבלים?
<שחר פרלמוטר: אם הוא לא מוגבל, זה יכול לשמש אותם לצורך החניה הכלליים במרחב הציבורי, זה אותו דבר.
<תומר רוזנר: למה המחוקק חושב שהם צריכים לקבל - - -
דוד אמסלם: השאלה היא כזאת ברמה העקרונית, אני מבין את החשש שלך.
דוד אמסלם: אני רוצה לשאול שאלה עקרונית, מה ששאל תומר.
דוד אמסלם: הרי בן-אדם מקבל תו נכה, אני לא קבעתי מי.
דוד אמסלם: מדינת ישראל קבעה והגדירה מי זה נכה.
דוד אמסלם: דרך אגב, לא כל נכה, יש נכה שלא מקבל תו נכה לאוטו.
דוד אמסלם: היא החליטה תו נכה לרכב, כנראה שהיא החליטה שהבן-אדם הזה צריך תו נכה לרכב, זה לא רק להודיע לציבור שיש פה מישהו שיש לו מוגבלות, זה לא מעניין.
דוד אמסלם: היא נתנה לו מקומות ציבוריים שמיועדים לנכים.
דוד אמסלם: לכן היא בעצם אפשרה לו, היא הבינה את הצורך, לא אני, אני גם לא הגדרתי מי, המדינה כבר הגדירה, אם היא רוצה, שתשתלם את ההגדרה שלה.
דוד אמסלם: אנחנו באנו כרגע להסדיר משהו אחר.
דוד אמסלם: להסדיר את אותו נכה שהמדינה הכירה בו כנכה, ונתנה לו את התו, ואמרה לו, אם אתה בא למרכז העיר, אין שם כמעט חניות, אבל אתה, שמרנו לך חניה, רק לך ושכמותך.
דוד אמסלם: אז אנחנו באנו להסדיר גם את זה ליד הבית, אותו אחד.
<שחר פרלמוטר: הנושא מאוד מורכב.
<שחר פרלמוטר: עד כה החוק עסק בהקצאה כללית של מקומות חנייה.
<שחר פרלמוטר: הסימון של הנכה, או לחילופין שזה בחוק הזה, המצבים שבהם אפשר להחנות, הגם שזה מקום חניה אסור.
<שחר פרלמוטר: לצרכים האלה, אנחנו כמשרד הפנים, אנחנו לא אחראים על הסדרת התו, ואין לנו שליטה על ההגדרה.
<שחר פרלמוטר: יחד עם זאת, בסוגיה הספציפית הזאת שהמשמעות היא הקצאת מקום חנייה פרטי לכל נכה, אחד, על זה שזה חובה.
<שחר פרלמוטר: המשמעות של זה מבחינת הניהול של המרחב הציבורי, הגריעה של מקום החניה זה ממקום אחר.
<שחר פרלמוטר: אנחנו חושבים שזה כן עניין שצריך להיעשות בצמצום, לא כי זה צמצום לשם הצמצום, אלא כי זה באמת צריך להיות למי שצריך את זה.
<שחר פרלמוטר: זה אומר שיכול להיות שנכה שמקבל תו חנייה לנכה, יכול להיות שהתו הזה הוא בסדר לעניין החניה הכללית, אבל אני לא רוצה לציין פה סוגים שונים, אבל מי שהוא לא מוגבל בתנועה, אנחנו חושבים שהסוגיה הספציפית הזאת שיש לה משמעויות כבדות על המרחב הציבורי - - - אני מביע את עמדת הממשלה, הנדון נדון.
<שחר פרלמוטר: אשמח אם משרד המשפטים יוכל להרחיב.
<יפעת רווה: אני לגמרי מבינה את שני הצדדים.
<יפעת רווה: אני רק אומרת, החלטת ועדת שרים לענייני חקיקה, אני מקריאה: "בכפוף לביצוע החקיקה בהסכמה עם משרד הפנים ועם המשרדים הרלבנטיים תיוחד למוגבלי תנועה בלבד".
<יפעת רווה: זאת ההחלטה.
דוד אמסלם: חוות הדעת שאני קיבלתי כאן מהיועץ המשפטי, מוגבלי תנועה זה לא מוגבלי ניידות.
דוד אמסלם: יש בן אדם שיש לו בעיה בלב, והוא מוגבל תנועה.
דוד אמסלם: דרך אגב, בן אדם שהוא כבד ראייה והוא מוגבל תנועה.
דוד אמסלם: לא כל נכה מקבל תו חנייה לרכב.
דוד אמסלם: אחד שהוא חירש, אני לא בטוח שהוא מקבל תו חנייה.
דוד אמסלם: אני לא בא לפתוח את הדיון מיהו נכה, מי נקרא נכה.
דוד אמסלם: שמחה, פעם אחרונה שאני מעיר לך.
<עדי מרלה: אני מעמותת נגישות ישראל.
<עדי מרלה: שתי נקודות קטנות.
<עדי מרלה: אני חושבת שחייבים לעשות איזושהי הגדרה ברורה מי מקבל תו נכה, ומי זכאי פה להגדרה.
<תומר רוזנר: החוק מגדיר, כידוע לך.
<תומר רוזנר: אני מניח שאת מכירה את החוק.
<לירון אדלר מינקה: אבל יש הגדרה בחוק.
<עדי מרלה: בסדר.
<עדי מרלה: לעניין הספציפי הזה צריך להגדיר, מאחר ויש לקרובי משפחה ולאחים ולדודים וכיוצא בזה גם רכבים.
<נתי ביאליסטוק כהן: פה כתוב בחוק הזה, רכב מזכה אחד.
<תומר רוזנר: אני מבין שעמותת נגישות ישראל מבקשת לצמצם את תחולת הצעת החוק?
<עדי מרלה: לא לצמצם, אלא להגדיר מי זכאי.
<תומר רוזנר: להגדיר, להרחיב את ההגדרה, לצמצם?
<תומר רוזנר: מה היא מבקשת להגדיר.
<עדי מרלה: אנחנו מבקשים לצמצם.
<תומר רוזנר: אה, לצמצם.
<תומר רוזנר: כן, עמותת נגישות ישראל מבקשת לצמצם את הצעת החוק.
דוד אמסלם: דרך אגב, לא כל אחד חייב לדבר ולא לחדש, גם אם הוא מסכים עם חברו.
<עדי מרלה: אז אני רוצה לחדש.
<עדי מרלה: אני רק רוצה לבקש בבקשה, שהחנייה בסעיף 4ג(ב) תסומן לפי התקן הישראלי, כמובן בהתאם לאיזה סוג רכב של כל אדם עם מוגבלות.
<עדי מרלה: זאת אומרת, אם יש לו רכב גבוה, שזה יסומן כרכב גבוה.
<תומר רוזנר: מה זאת אומרת, אני לא מבין.
<תומר רוזנר: בפקודת התעבורה יש לוח תמרורים.