GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב פרי: אני רוצה לשאול את השרה לשוויון חברתי למה היא לא נפגשת עם הארגון הזה.
<קריאה: המשרד כאן.
יעקב פרי: אם הוא כאן, אולי נזכה לשמוע תשובה.
יעקב פרי: יושבי הראש, אסור לנו להרפות מהנושא הזה.
יעקב פרי: אנחנו יודעים שמצב הזדקנות האוכלוסייה הוא כזה שאחת השאלות שלי היא האם 2,400 גם צופים פני עתיד.
יעקב פרי: הולכת להיות הזדקנות יחסית מבורכת בגלל הארכת תוחלת החיים של האוכלוסייה בישראל.
יעקב פרי: אנחנו צריכים לראות אם המספרים האלה גם עונים לנו על צורכי העתיד.
יעקב פרי: זה נושא קריטי, כואב.
יעקב פרי: יותר מצלמות או פחות מצלמות, אני לא נגד אבל זה לא יפתור את הסיפור.
יעקב פרי: אנחנו צריכים אנשים שיקלחו אותם, שידברו אתם, שיהיו לידם וזה נושא קריטי.
דוד אמסלם: אתה מתכוון שיהיו למצלמות מה לצלם.
דב חנין: הערכה לכם רבותיי יושבי ראש הוועדות על הנחישות שלכם בהובלת נושא הזה ובאי הרפיה מהסוגיה הזאת.
דב חנין: אני רוצה לפתוח, אדוני יושב ראש ועדת הפנים, באמירה שלך, באמירת ביניים.
דב חנין: אמרת את זה בחצי חיוך.
דב חנין: מצלמות זה דבר טוב אבל כדאי שלמצלמות יהיה את מי לצלם.
דב חנין: בסוף אנחנו צריכים עובדים בתחום הזה, עובדים.
דב חנין: בלי עובדים בתחום הזה אנחנו לא נתקדם.
דב חנין: דובר כאן רבות על האחיות, זה מאוד מאוד חשוב ואני מעריך את העבודה שנעשית כדי לצמצם את הפער, אבל קודם כל המחסור הכי קריטי הוא בעובדי סיעוד וזה פשוט מחסור קריטי.
<משה בר סימן טוב: במטפלים.
דב חנין: ובמטפלים.
דב חנין: אני מברך קודם כל על העמדה שלכם לגבי ה-2,400.
דב חנין: מבחינתי לא צריך להביא אותם.
דב חנין: יש מבקשי מקלט, תעסיקו אותם בתחום הזה.
<משה בר סימן טוב: כבר עובדים.
דב חנין: עובדים, אבל אני הייתי רוצה שיעבדו בצורה מסודרת לא בקריצת עין.
דב חנין: יש נהלים, המדינה אומרת לציבור הזה שזה משהו שהמדינה צריכה אותו, אנחנו מפנים אתכם לעבוד בזה, כל עוד הם נמצאים כאן.
דב חנין: כשהמדינה תחזיר אותם לכל מיני מקומות, זה מצב אחר.
דב חנין: בינתיים הם כאן.
דב חנין: אי אפשר לגרש אותם, טפלו בזה.
דב חנין: הם נמצאים כאן וזה משהו שאפשר לעשות אותו ובתוך חודש-חודשיים להתחיל מהלך.
דב חנין: העבודה הזו היא עבודה קשה ביותר.
דב חנין: בחודשים האחרונים יצא לי לבקר בכמה בתי אבות.
דב חנין: אני אומר לכם, העובדים שם עובדים באמת עבודה קשה ביותר.
דב חנין: אנחנו באים אליהם בהרבה טענות אבל לפעמים הם עושים עבודת קודש.
דב חנין: אני רואה שם אנשים ואני אומר כל הכבוד שהם מוכנים לעבוד.
דב חנין: הם עובדים בשכר מאוד נמוך, בתנאי עבודה מאוד קשים.
דב חנין: דיברו כאן על שבע משמרות, אבל זה באמת שוחק.
דב חנין: אתה עובד ועובד ועובד, אתה צריך לרחוץ, צריך לטפל וצריך סבלנות.
דב חנין: אי אפשר לעבוד בצורה כזאת.
דב חנין: גם המעמד שלהם הוא לא מעמד.
דב חנין: המעמד שלהם הוא בתחתית הסולם.
דב חנין: אין הכשרה, אין הכרה.
דב חנין: בכל זאת, מטפלים בבני אדם.
דב חנין: צריך לתת למקצוע הזה איזשהו סוג של מעטפת.
דב חנין: בשורה התחתונה, זה עולה כסף.
דב חנין: אני יודע שאתם פועלים בתקציב מוגבל, אבל עכשיו כשיש לנו כל כך הרבה כסף, שלושה מיליארד שקלים עודפי גבייה, יש 4.7 מיליארד שקלים.
דב חנין: אני אומר את זה לא כדי לקנטר מישהו.
דב חנין: אני אומר שעובדה היא שיש כסף.
דב חנין: השאלה מה עושים בכסף הזה.
דב חנין: אני אומר שהסוגיה הזאת של הקשישים והטיפול בקשישים, היא קריטית.
דב חנין: זאת ההזדמנות.
דב חנין: בואו ניקח חלק מהכסף למטרה הזאת.
דוד אמסלם: חבר הכנסת ישראל אייכלר.
ישראל אייכלר: רבותיי יושבי הראש, אני לא רוצה לחזור על דברים שכבר נאמרו אבל יישר כוח לכם על עצם העלאת הנושא והדיבור בו כאשר גם כשזה ירד מהכותרות בתקשורת אתם ממשיכים בזה וזה הכי חשוב.
ישראל אייכלר: כולם מדברים יומיים ושוכחים את הזקנים אבל אתם לא שוכחים אותם ויישר כוח.
ישראל אייכלר: אני רוצה להזהיר את עצמנו מפני דבר טוב.
ישראל אייכלר: רוצים למקצע, שיהיה רישוי, שסיעוד יהיה משהו מאוד מאוד מכובד וזה טוב.
ישראל אייכלר: אבל מישהו לימד אותי פעם שהאויב של הטוב הוא הטוב יותר.
ישראל אייכלר: אם אני אחכה עד שהאנשים ילמדו בשעה שחסרים לי עובדים – כמו שאמרתם, רוב האנשים לא רוצים לעבוד בזה – אני מכיר בחור שיש לו נשמה טובה, יש לו נפש גדולה, יש אנשים שאוהבים לעזור לאנשים קשישים, והוא רוצה ללמוד והוא לומד.
ישראל אייכלר: הוא כבר כמעט חמש שנים לומד ואני שואל אותו לפעמים מה הוא לומד.
ישראל אייכלר: חלק גדול מהדברים שהוא לומד, בבחינות הקשות ביותר, לא נוגעים בכלל לעבודה שלו ולעולם הוא לא יצטרך אותם, אבל עד שהוא יקבל את הרישיון, הפרנסה שלו בזמן שהוא לומד כמעט בלתי אפשרית, אם אשתו לא הייתה עובדת.
ישראל אייכלר: לא נותנים לו רישוי שהוא יסיים בעזרת השם את הלימודים.
ישראל אייכלר: עוד מעט הוא מסיים חמש שנות לימוד והוא יהיה אח סיעודי מוסמך.
ישראל אייכלר: הוא עקשן אבל יש אחרים שנופלים בדרך.
ישראל אייכלר: רוצים לעשות רישוי, זה חשוב מאוד.
דוד אמסלם: הוא אומר שבמצב הביניים, עד שנביא את המוסמך, צריכים לדאוג.
ישראל אייכלר: אלה שמתחילים ללמוד, צריך לאפשר להם להתחיל לעבוד.
ישראל אייכלר: שילמדו תוך כדי עבודה אבל לא להגיד לו תלמד חמש שנים ואחרי כן ניתן לך רישיון כדי לעסוק במקצוע הזה.
ישראל אייכלר: נקודה נוספת, הסיעוד הביתי.
ישראל אייכלר: אנחנו הולכים יותר ויותר להתקדם לכיוון סיעוד ביתי.
ישראל אייכלר: אנחנו מדברים רק על מוסדות אבל הסיעוד הביתי, יש פיליפיניות, נשמות טובות, שאין להן רישוי.
ישראל אייכלר: הן חוקיות אבל אין להן את ההסמכה.
ישראל אייכלר: הן עושות את העבודה מצוין, אנחנו נאסור עליהן לעבוד עד שיהיה להן רישיון?
ישראל אייכלר: גם על זה צריך לחשוב.
ישראל אייכלר: לפחות כמה שנים לאפשר מצב שגם מי שאין לו את הרישוי והדיפלומה, יוכל לעבוד ובמשך הזמן ילמד.
דוד אמסלם: תודה רבה לישראל.
דוד אמסלם: חבר הכנסת אילן גילאון.
אילן גילאון: האמת היא שאפשר להגיד כאן את כל מה שאנחנו אומרים לגבי מטפלים גם בשאר המוסדות ולא רק במוסדות גריאטריים.
אילן גילאון: גם שיקומיים ואחרים.
אילן גילאון: רגולציה זה לתעדף דברים.
אילן גילאון: כך עושים את זה.
אילן גילאון: בכלל, חדוות יצירה, מה שפעם דיברנו עליה, זה ביטחון תעסוקתי ויכולת התפרנס בכבוד.
אילן גילאון: כאשר הולכים לי במהירות רבה מדי לעובדים הזרים, אני מבין שיש עוד סיבוב שצריך לעשות ולכן אני לגמרי מקבל את מה שדב חנין אומר כאן.
אילן גילאון: לכן צריכים להיות שני דברים, האחד, צריך להבין היטב שבמקום שצריכים למקסם רווחים ולצמצם הוצאות, זה מסתיים במה שאנחנו רואים.
אילן גילאון: זאת צריכה להיות תובנה בבסיס.
אילן גילאון: לכן העניין הזה, ככל שזה ניתן שזה לא יהיה בתוך המציאות של למטרות רווח, כך טוב.
אילן גילאון: הממשלה צריכה לעשות.
אילן גילאון: שנית, אולי צריך לחשוב על – אתה התחלת להגיד את זה וזה מאוד חשוב – על שיטת הקוד ההפוך.
אילן גילאון: נכון, יש הרבה מאוד אנשים קשישים שרוצים ללכת לבתי אבות, יש כאלה אחרים שלו הקוד היה הפוך, לא הילדים צריכים להשתתף אלא בהתאם למצב הילדים המדינה הייתה משתתפת באותה רמה שהיא משתתפת כאשר היא שמה אדם במוסד, כנראה שחלק גדול מהפתרונות היו שם.
אילן גילאון: אני רוצה להניח אדוני היושב ראש שעד שמונים אחוזים מהמקרים, המצב היה טוב יותר בתוך המשפחה ואני אומר את זה לאורך כל הקו, גם לגבי משוקמים, גם לגבי קשישים ולגבי אחרים.
אילן גילאון: אי אפשר להפריז בחשיבות של הבעיה עליה אנחנו מדברים אבל היא נובעת מאותו מקום.
אילן גילאון: מרכזי רווח במקרה כזה, הם מאוד בעייתיים.
אילן גילאון: סיפרתי לך שהגענו למקומות שלא הפעילו בקיץ מזגן עת היו קרוב ל-38 מעלות חום.
אילן גילאון: זאת מציאות של יום יום.
אילן גילאון: זה כוח אדם שאיננו מיומן כי הוא לא יכול להיות מיומן במחירים שמשלמים לו.
אילן גילאון: אנשים עושים שם עבודה חשובה וקשה אבל בסופו של דבר התסכול הוא כל כך גדול במקומות האלה, שזה מסתיים כך.
אילן גילאון: מה שצריך להיות גורם למטרות רווח, לצמצם הוצאות ולהגדיל רווחים, תמיד ייגמר בהתעללות בחסרי ישע.
אילן גילאון: לכן אני מציע את שני הדברים האלה.
אילן גילאון: האחד, הקוד ההפוך, כמה אנשים רוצים, והרבה רוצים, להיות בתוך הבית אבל אי אפשר להחזיק אותם שם.
אילן גילאון: לו היינו יכולים לנייד את הזכות שלהם כמו שאנחנו מקבלים אותם במוסד אל הבית, אני בטוח שזה היה נותן חלק מהפתרון.
אילן גילאון: והדבר השני, כן, להכין אנשים, לתת ברגולציה שלנו תעדוף.
אילן גילאון: כשצריך רופאים מרדימים, מעדיפים אותם.
אילן גילאון: כשצריך את העובדים הסיעודיים האלה, צריך לתת כסף ומשכורת, נקרא לילד בשמו, ותנאים ומעמד.
דוד אמסלם: תודה רבה, אילן.
עבדאללה אבו מערוף: תודה ליושבי הראש על הישיבה.
עבדאללה אבו מערוף: זה נושא שרק מדברים עליו והמצב צריך טיפול שורש מבחינת האשפוז ומבחינת האשפוז בבית.
עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שנסת
עבדאללה אבו מערוף: כל על התמונה באופן כללי, העובדים הזרים – סליחה שאני מכניס את העניין הזה – יש תרומה להזנחת הנושא כי המדינה, משרד הבריאות ומשרד הרווחה בכל זאת אמרו שהענף הזה מוזנח כי יש הרבה עובדים זרים שמטפלים בחולים הסיעודיים בבית ולא בבתי החולים.
עבדאללה אבו מערוף: שם המצב יותר גרוע מאשר בבתי החולים הסיעודיים.
עבדאללה אבו מערוף: המצב בבתי החולים הסיעודיים צריך התייחסות.
עבדאללה אבו מערוף: המקצוע הזה צריך להיות עם הכשרה, אם זה בבית ואם זה בבתי החולים.
עבדאללה אבו מערוף: מה שאמר חבר הכנסת גילאון, מובן שיש שם מקור של רווח, מקור של הכנסה, וצריך להתחיל לחשוב איך משרד הרווחה, משרד הבריאות והמדינה תיקח את האחריות לעניין ההכשרה ולעניין המקצועיות.
עבדאללה אבו מערוף: יש הרבה מטפלים שלא יודעים לטפל בפצעי לחץ למשל, שזה דבר חשוב מאוד כי צריך להפוך את החולה מצד לצד.
עבדאללה אבו מערוף: צריך להכיר בזה כמקצוע.
עבדאללה אבו מערוף: זה לא שכל אחד יכול לטפל בחולה סיעודי.
דוד אמסלם: יש כאן מפקח של משרד הבריאות?
דוד אמסלם: מישהו מטעם משרד הבריאות שמפקח על התחום הזה.
<אהרון כהן: כן.
<אהרון כהן: אני ראש האגף לגריאטריה במשרד הבריאות.
דוד אמסלם: איך אתה מרגיש בימים אלה?
<אהרון כהן: מרגיש קשה.
<אהרון כהן: מזועזע.
<אהרון כהן: ידענו שיש מקרי התעללות כי אנחנו מטפלים בזה שנים אבל לראות את זה, זה שונה מאשר לדעת על כך.
<אהרון כהן: אנחנו כן עושים הרבה צעדים עכשיו כדי לאפשר לנו ללכת לשורש הבעיה ולא רק לתפוס את הגנב ולהעניש אותו אלא כפי שנאמר כאן, לשפר את התנאים של המטפלים, לשפר את ההכשרות, להגדיל את התקינה, להגדיל את הפיקוח, אם זה פתע, אם אלה מצלמות, בכל דרך שיכולה להרתיע.
<אהרון כהן: אנחנו נוקטים באפס סובלנות לגבי המקרים האלה.
<אהרון כהן: הבעיה היא בעיה ידועה בכל העולם ולא רק כאן.
<אהרון כהן: עד עכשיו זה נכון שלא נעשה מספיק כדי לשפר את התנאים ולמנוע את המקרים.
דוד אמסלם: אתה עוסק גם בנושא התקציבים או רק בפיקוח?
<אהרון כהן: אני חושב שזה שילוב של כמה דברים.
<אהרון כהן: יש צעדים שצריך לנקוט בהם, חלק מהם כרוכים בתקציב ודורשים תקנים.
דוד אמסלם: תרשה לי, ברשותך.
דוד אמסלם: אם אתה לא יודע, תגיד שאתה לא יודע ואני אשאל מישהו אחר.
דוד אמסלם: הרי אתה בתחום וזה התחום בו אתה עוסק.
דוד אמסלם: בסופו של דבר אתם מתקצבים את המוסדות הפרטיים בנושא הזה של המטופלים.
דוד אמסלם: זאת הרי אחריות המדינה.
דוד אמסלם: זה חלק מהעניין, כפי שהציגו את זה כאן.
דוד אמסלם: אמר חבר הכנסת יעקב פרי את המשפט שגם אני שמעתי אותו, שהאוצר אמר שהוא מוכן לתקצב קצת יותר משכר המינימום.
דוד אמסלם: כמה אתם מעבירים בתקצוב שלכם?
דוד אמסלם: איך אתם מתמחרים את השירות הזה של העובד הסיעודי?
דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על האחות המוסמכת.
דוד אמסלם: כמה אתם מתקצבים את בית האבות פר שעה.
<אהרון כהן: אנחנו מתקצבים קצת יותר משכר מינימום.
<אהרון כהן: אני לא יודע.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה אמיתית, עם יד על הלב, אני מתחבר לכל מה שאמר יעקב פרי ומה שאמר אילן גילאון.
דוד אמסלם: להיות בבתי אבות ולעבוד שם, זאת עבודה קשה ושוחקת.
דוד אמסלם: לדעתי היא סוג של שליחות.
דוד אמסלם: בן אדם סביר, לא רוצה לעבוד שם אלא אם כן יש אנשים מיוחדים שיש להם נפש מיוחדת, כמו שאמר חבר הכנסת אייכלר, והם אוהבים לעזור לאנשים והם באים מתפקיד של שליחות.
דוד אמסלם: אבל הרוב לא שם.
דוד אמסלם: הרוב באים בגלל הפרנסה, כמו כל עבודה.
דוד אמסלם: אני שואל האם נראה לך סביר שבן אדם שאתה מתמחר אותו - כמה היום שכר המינימום?
דוד אמסלם: עשרים וכמה שקלים – תיתן לו עוד שקל והוא יבוא להחליף טיטולים, לקלח בן אדם שצריך להרים אותו פיזית, ללטף אותו ולתת לו חום, לנקות לפעמים את הצרכים שלו?
דוד אמסלם: זה נשמע לכם סביר?
דוד אמסלם: או שבסוף זה במספרים, זה מה יש ובסוף זה מתגלגל לעובד.
דוד אמסלם: הרי זה ברור שאם אתה תתקצב אותו ב-15 שקלים לשעה, יבוא לך מישהו שיעבוד ב-15 שקלים לשעה אבל הוא ייתן שירות של 15 שקלים לשעה.
<אהרון כהן: לא רק שאני מסכים אתך אלא גם ביקשנו שהשכר למטפלים יעלה בצורה משמעותית.
דוד אמסלם: אגף התקציבים יושב כאן?
<יעל לינדנברג: אני רפרנטית תעסוקה באגף התקציבים.
<יעל לינדנברג: ספציפית לסוגיה הזאת.
דוד אמסלם: מה התמחיר?
דוד אמסלם: אני מדבר כרגע על הסיעודיים.
<יעל לינדנברג: התקציב בתעריף שמיועד לנושא של שכר המטפלים הוא עשרות אחוזים מעל שכר המינימום.
דוד אמסלם: דברי אתי בשקלים.
דוד אמסלם: הרי זאת העבודה שלך.
דוד אמסלם: את צריכה לשרוק את זה אם נעיר אותך באמצע הלילה.
<יעל לינדנברג: אני רפרנטית תעסוקה ולא רפרנטית בריאות.
דוד אמסלם: למה לא בא רפרנט בריאות?
<יעל לינדנברג: כרגע הם לא יכלו להגיע.
דוד אמסלם: שלחו מישהו.
דוד אמסלם: לא חשוב שהוא לא יודע, אבל שלחו אותו.
<יעל לינדנברג: ככל שהנושא הוא על מחסור בעובדים, אני כאן ואני באה לסייע בנושא וגם טיפלתי בו.
דוד אמסלם: התשובה שלך מעידה איך אתם רואים את העניין.
<יעל לינדנברג: אני יכולה להרחיב.
<יעל לינדנברג: זה ספציפית על הסוגיה הזאת שאנחנו יודעים שיש פער מאוד גדול בין השכר שמועבר בפועל שבאמת הוא, נקרא לזה, נושק לשכר מינימום, שכר שהוא מאוד נמוך לעומת העבודה שמתבצעת.
דוד אמסלם: זה מטריד אתכם?
<יעל לינדנברג: זה מטריד מאוד.
דוד אמסלם: למה כשרציתם להעלות לחיילים, העליתם בצדק?
דוד אמסלם: אתם יזמתם משהו?
דוד אמסלם: אני שואל, עכשיו סיימנו את דיוני התקציב.
דוד אמסלם: אתם לא באתם ואמרתם למשרד הבריאות, תקשיבו, אתם לא מבינים, אנחנו יודעים מה טוב לאנשים, 22 שקלים - אנחנו לא מוכנים להעסיק אנשים בסכום הזה אלא ניתן להם שלושים שקלים.
דוד אמסלם: אתם אמרתם את זה?
<יעל לינדנברג: כיום התקציב בתעריף לשכר של עובדים הוא הרבה מעל שכר המינימום, מה שלא מועבר בפועל.
<יעל לינדנברג: כלומר, יש כאן אמירה ברורה שהשכר שאמור להיות מועבר לעובדים - - -
דוד אמסלם: מה זאת אומרת לא מועבר בפועל?
דוד אמסלם: מי לא מקבל אותו?
דוד אמסלם: מי אמור להעביר אותו?
עבדאללה אבו מערוף: לא מנוצל או לא מיושם?
דוד אמסלם: מי אמור להעביר?
<יעל לינדנברג: התעריף כולו מגלם כמה קריטריונים.
דוד אמסלם: זאת אומרת, אתם ערבבתם את התעריף.
דוד אמסלם: אתם עושים איזה סלט ירקות ואומרים עכשיו לך תוציא משם כמה עגבניות.
דוד אמסלם: הרי זה בעצם הבלוף הגדול.
דוד אמסלם: אתם יוצרים איזו מדמנה שאף אחד לא כמעט לא יודע איך היא מורכבת ולכן בעצם בתוצאה הסופית, בסטטיסטיקות הכול יוצא טוב כאילו אבל בסופו של עניין העובד לא מקבל את השכר שמגיע לו.
<יעל לינדנברג: אני מסכימה שזו הסוגיה הבעייתית.
דוד אמסלם: למה את מחכה לדיון הזה?
דוד אמסלם: הרי אם זה בתחום שלי - - -
<יעל לינדנברג: אני מסכימה ואני אציין שהנושא הזה מאוד חשוב לנו ואנחנו שותפים למשרד הבריאות לתהליך.
<יעל לינדנברג: גם רשות האוכלוסין שותפה.
דוד אמסלם: במה זה בא לידי ביטוי שזה חשוב לכם?
<יעל לינדנברג: זה בא לידי ביטוי שהוקם צוות ייעודי לנושא של סיעוד.
<יעל לינדנברג: צוות ממשלתי.
<יעל לינדנברג: הוא הוקם לפני כחודש.
דוד אמסלם: בעקבות הכתבה?
דוד אמסלם: ואם אין כתבה?
<יעל לינדנברג: אנחנו לא ניזונים מכתבות.
דוד אמסלם: במקרה כך יצא.
דוד אמסלם: מיד אחרי הכתבה, במקרה.
<יעל לינדנברג: זה נושא שנבחן כבר הרבה זמן.
דוד אמסלם: אם בחנתם את זה, למה לא תיקנתם את זה?
אלי אלאלוף: מי ראש הצוות שלכם?
<יעל לינדנברג: ראש הצוות, זה צוות של הממונה על התקציבים, מנכ"ל משרד הבריאות.
<יעל לינדנברג: זה צוות שידון באופן כללי בתחום הסיעוד מתוך הבנה שהנושא הוא לא רק מחסור אלא גם דברים אחרים כמו היחס ונושאים נוספים.
דוד אמסלם: תקשיבי מה מרגיז אותי בתשובה שלך.
דוד אמסלם: אני עשיתי דיון בוועדת הפנים לפני שנה.
דוד אמסלם: דיברנו על הנושאים האלה.
דוד אמסלם: לא הייתה טלוויזיה, לא הייתה כתבה.
דוד אמסלם: חבר הכנסת אלי אלאלוף עשה כמה דיונים בוועדה שלו עוד לפני הכתבה.
דוד אמסלם: הם פונים אלינו.
דוד אמסלם: הרי אני לא מכיר את התחום אבל פנו אלי בתי האבות.
דוד אמסלם: אני הלכתי ונפגשתי אתם לפחות עשר פעמים.
דוד אמסלם: נסעתי לכנס שלהם באילת וחזרתי באותו יום אבל רציתי לשמוע אותם.
דוד אמסלם: זה עניין אותי.
דוד אמסלם: אני חבר כנסת.
דוד אמסלם: אני לא עוסק בתחום הספציפי.
דוד אמסלם: הרי אני לא עובד באגף התקציבים בנושא הקשישים.
דוד אמסלם: לפני שנה אני כבר הבנתי את זה ואלי אלאלוף הבין את זה הרבה שנים לפני כי הוא מכיר את התחום.
דוד אמסלם: את אומרת לי שלפני חודש באתם ועשיתם דיון.
דוד אמסלם: אתם מתקצבים אותם כבר שנים, אפילו לא במחיר של להביא את העובד.
דוד אמסלם: העובד האחרון הלא מועסק במדינת ישראל, לא יבוא לשם.
דוד אמסלם: מי יבוא בשכר מינימום לעבוד?
<יעל לינדנברג: אני מסכימה.
דוד אמסלם: מי שבא כבר לעבוד, זה בן אדם שאתם מבינים שהוא לא בא כל כך לעבוד כי הוא מרגיש ממורמר בגלל מה שמשלמים לו.
דוד אמסלם: הוא כועס.
דוד אמסלם: הבטן שלו מתפוצצת, הוא אומר שעבור עבודה כזאת, זה מה שמשלמים לו והם לא מתביישים לשלם את זה?
<יעל לינדנברג: אני מסכימה לגמרי.
דוד אמסלם: ואיפה הוא יוציא את התסכול שלו?
דוד אמסלם: על המטופל.
דוד אמסלם: הרי יש כאן מעגל שברור לי.
דוד אמסלם: עכשיו אתם אומרים לנו שאתם הקמתם צוות, שאני מניח שיתכנס בעוד חודשיים, אחרי החגים, ויוציא מסקנות אולי בעוד שנתיים?
<יעל לינדנברג: אני מסכימה אתך לגמרי בנושא של השכר של העובדים האלה.
<יעל לינדנברג: כל עוד מדובר בשכר מינימום שמועבר, כנראה שעובדים ישראלים לא ירצו להגיע בשכר הזה ובעבודה הנדרשת.
<יעל לינדנברג: כאן זה שורש הבעיה.
<יעל לינדנברג: לכן במסגרת הצוות הזה ייבחנו כלל החלופות.
דוד אמסלם: אתם לא רואים את כל התמונה?
דוד אמסלם: אתם לא מבינים שחסרים עובדים ועובדים ישראלים לא רוצים להגיע?
דוד אמסלם: אני מניח שכל הורה לא מכוון את הבן שלו להיות עובד סיעודי בבית אבות אלא הוא רוצה שהוא יהיה מנהל בית האבות, הוא רוצה שהוא יהיה דוקטור, הוא רוצה שהוא יהיה האחות הראשית.
דוד אמסלם: אבל אנחנו צריכים את האנשים האלה.
דוד אמסלם: אלה ההורים שלנו.
<יעל לינדנברג: אני מסכימה אתך.
דוד אמסלם: גם אנחנו נגיע לשם.
דוד אמסלם: אני דואג לעצמי.
איתן ברושי: אבל הפקידים יותר צעירים.
דוד אמסלם: איך אתה כן יכול אולי לעודד יותר?
דוד אמסלם: שכר הוא אחד הפקטורים.
דוד אמסלם: דרך אגב, עובד זר שמגיע, אם הוא מרגיש שהוא לא מקבל שכר ראוי, גם הוא לא עובד טוב.
<יעל לינדנברג: לכן החלופות שנבחנות הן בין היתר שכר מינימום ענפי שיהיה גבוה יותר וכך השכר יעלה.
<יעל לינדנברג: עלתה כאן הסוגיה של ההכשרה שגם היא סוגיה שנבחנת.
<יעל לינדנברג: סוגיה של לעודד עבודה מועדפת על ידי תגמולים נוספים.
<יעל לינדנברג: איך מעודדים אוכלוסיות מעוטות השתתפות בתעסוקה שילכו לכיוון הזה.
<יעל לינדנברג: ברור שהפקטור של השכר הוא משהו שאני מסכימה אתך לחלוטין שמייצר את המחסור עליו דובר.
<יעל לינדנברג: גם הנושא שעלה כאן, אנחנו נבחן את זה.
אלי אלאלוף: קבעתם לעצמכם איזה לוח זמנים?
<יעל לינדנברג: אנחנו מקווים להגיע לפתרונות כמה שיותר מהר.
<יעל לינדנברג: בחודשים הקרובים.
<יעל לינדנברג: השיח הוא באמת אופרטיבי לחלוטין.
<יעל לינדנברג: כלומר, השיח הוא על שכר מינימום ענפי, יתרונות וחסרונות, כן או לא.
<יעל לינדנברג: עבודה מועדפת עם תגמול נוסף, כן או לא.
דוד אמסלם: שאלה קטנה ברשותך ונתקדם.
דוד אמסלם: אני רוצה לקחת את הדוגמה של המצלמות.
דוד אמסלם: הוא אומר שהוא חושב שצריך מצלמות.
דוד אמסלם: הוא אומר שזה עולה חמישים מיליון שקלים.
דוד אמסלם: אני מבין שאתם לא בלופ.
דוד אמסלם: הרי בסוף, תביני מה יקרה.
דוד אמסלם: הכול מתחבר לכל.
דוד אמסלם: בסוף אם יכריחו אותו לשים מצלמות, הוא ישים אותן אבל זה מרכז רווח.
דוד אמסלם: הוא חייב להרוויח.
דוד אמסלם: אם לא תתנו לו, הוא ייקח את זה מהאוכל, הוא יגיד לעובד שהוא יעבוד עוד עשרים שעות במקום 18 שעות, הוא יוציא את זה מהריהוט, הוא יכבה את המזגן.
דוד אמסלם: הרי הוא צריך להרוויח ממשהו אלא אם כן את אומרת לו, תשמע, לא מעניין אותנו, תמכור את הבית של חמותך ותביא את הכסף לכאן.
דוד אמסלם: תבינו מה מפריע לי כאן.
דוד אמסלם: זה מוציא אותי מדעתי שאתם כאילו נגררים לאירוע בכוח ואתם לא רוצים לשלם.
דוד אמסלם: המדינה הפריטה את זה ולדעתי זה הפשע שהיא עשתה בנושא של הסיעוד.
דוד אמסלם: סיעוד לא מפריטים.
דוד אמסלם: הסיפור של המצלמות כבר התקבל ולמה לא היה לכם דיון כבר לפני שלושה שבועות?
דוד אמסלם: לשאול האם זה עולה כסף, מי משלם?
דוד אמסלם: הוא עכשיו בא להתלונן אצלנו כאן.
דוד אמסלם: כל נושא זה כך בגלל שאתם מסתכלים על הכסף.
<יעל לינדנברג: אני אציין שבמסגרת החלופות שהוצעו לצורך עניין שכר מינימום ענפי, זאת פעילות שתדרוש העלאה תקציבית.
<יעל לינדנברג: כלומר, זה לא שאנחנו מציעים תגמול מוגדל לעבודה מועדפת, זה משהו שמכיל בתוכו עלות תקציבית.
<יעל לינדנברג: כלומר, אנחנו לא מתנתקים מהסוגיה הזאת.
דוד אמסלם: יעל, תודה רבה.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני חושב שחלק מהמצב שאנחנו נמצאים בו, לכם יש אחוזים ניכרים בסיפור הזה בגלל התשובות שלך.
דוד אמסלם: את נותנת לי תשובות של הרצאות בימי עיון.
<יעל לינדנברג: אני רק אומרת שאנחנו באמת מחפשים חלופות אופרטיביות.
דוד אמסלם: אם תחפשו, תבואו עם לב, קחו אחריות, אתם מנהלים את האירוע באמצעות הכסף.
דוד אמסלם: כך המדינה הזאת מתנהלת.
דוד אמסלם: תאמרו שזאת הרמה וזה השכר שאנחנו רוצים לתת.
דוד אמסלם: בסוף אנחנו צריכים להעביר לנושא הזה עוד 200, 500 מיליארד שקלים ואחרי כן נמצא מאיפה נביא אותם.
<יעל לינדנברג: יש צוות שהוא בשיתוף עם משרד הבריאות ואלה הסוגיות שעולות.
דוד אמסלם: חבל שזה קורה עכשיו.
דוד אמסלם: משה נקש.
אלי אלאלוף: שאלה, ברשותך.
אלי אלאלוף: יש לנו היום אנשים זרים שהם לא ברי החזרה, כארבעים אלף כאלה.
דוד אמסלם: שוהים בלתי חוקיים.
אלי אלאלוף: שוהים בלתי חוקיים אבל לא מחזירים אותם ומאפשרים להם לעבוד.
אלי אלאלוף: האם לאוכלוסייה הזאת אי אפשר לאפשר בשיטתיות להיקלט בעבודה הזאת?
<משה נקש: אתה מתכוון למסתננים.
<משה נקש: לשוהים הבלתי חוקיים מאפריקה.
<משה נקש: כי יש גם שוהים בלתי חוקיים אחרים.
<משה נקש: כל הנושא הזה של תעסוקה של מסתננים, זה לא כל כך במגרש שלי.
<משה נקש: זה כן אצלנו ברשות.
דוד אמסלם: את הולכת כי הדיון הזה לא מעניין אותך?
דוד אמסלם: או שאמרת את שלך והלכת?
<יעל לינדנברג: יש לי דיון נוסף.
דוד אמסלם: יש לך דיון אחר.
דוד אמסלם: כך נראים הדברים אצלכם.
<יעל לינדנברג: ממש לא.
<משה נקש: צריך לקחת בחשבון שאותם מסתננים הם קודם כל לא בעלי הכשרה.
<משה נקש: אמרו את זה גם נציגי בתי האבות ובצדק.
אלי אלאלוף: אבל הם כאן כבר עשר שנים.
אלי אלאלוף: אפשר להכשיר אותם.
<משה נקש: אם רוצים להכשיר אותם, זה דבר אחר אבל זה קצת נוגד את מדיניות הממשלה כפי שאתם בוודאי יודעים, כאשר למצוא תעסוקה למסתננים עלול לעודד מסתננים נוספים להגיע לכאן.
אילן גילאון: מה ההבדל ביניהם לבין אלה שנקלטים בדלת המסתובבת דרך חברות כוח אדם שמגיעים לכאן מהפיליפינים או ממקומות אחרים?
אילן גילאון: אני שאלתי פעם למה לא קולטים אותם בחקלאות ואמרו לי שהתאילנדים יותר נמוכים והם יכולים להגיע לכל מקום.
<משה נקש: אני אומר שאותם מסתננים, ברגע שייתנו להם תעסוקה או יכשירו אותם – והיה ניסיון עם החקלאות – זה עלול ליצור מצב הפוך ממחה שהמדינה הזאת רוצה ולעודד מסתננים חדשים להגיע לישראל.
<משה נקש: אני מניח שאף אחד סביב השולחן הזה לא רוצה בזה.
אלי אלאלוף: כמה מסתננים נכנסו בשנה האחרונה?
<משה נקש: לא נכנסו.
אילן גילאון: לא כולם מסתננים.
דוד אמסלם: חבר הכנסת גילאון, תן לנו להמשיך בדיון.
אילן גילאון: שלא יבלבל את הראש.
דוד אמסלם: גם אם הוא יבלבל את הראש, אני מבקש ממך לא להתפרץ.
<משה נקש: חבר הכנסת אלאלוף רצה לשאול שאלה.
אלי אלאלוף: אני שאלתי שאלה פשוטה.
אלי אלאלוף: למה המסתננים האלה שנמצאים בארץ ועוצמים את העיניים ונותנים להם לעבוד בצורה מוזרה, למה אותם אי אפשר לשלב היום בעבודה כל כך מסודרת?
אלי אלאלוף: אני מזהיר, הם כבר קיימים.
אלי אלאלוף: הם כבר נמצאים כאן.
<משה נקש: אמרתי, שתי סיבות עיקריות.
<משה נקש: הסיבה העיקרית הראשונה היא שהם לא מוכשרים לעבודה הזאת והכשרה, אנחנו יודעים שהיא חשובה בעבודה הזאת.
<משה נקש: הסיבה העיקרית השנייה היא העידוד של מסתננים נוספים להגיע לישראל.
אילן גילאון: הפיליפינים עוברים הכשרה?
<משה נקש: הפיליפינים עוברים הכשרה ומגיעים כעובדים ייעודיים לענף הסיעוד.
<משה נקש: בהחלט.
<משה נקש: הם עוברים הכשרה בארץ מוצאם.
<משה נקש: הרעיון שעלה כאן להביא עובדים זרים, זה אחד הפתרונות שיכול להיות שהוא בהחלט אחד הפתרונות הנכונים לעניין הזה ואותם עובדים יגיעו באמצעות הסכם בילטרלי ואותו הסכם בילטרלי מכיל הכשרה של אותם עובדים בארץ מוצאם לפני שהם מגיעים.
דוד אמסלם: חבר הכנסת אלאלוף שאל שאלה ונתת תשובה.
דוד אמסלם: זה דיון הרבה יותר רחב.
אלי אלאלוף: זאת לא תשובה.
דוד אמסלם: אבל יש כאן דיון יותר רחב לגבי השאלה.
<דניאל בן שטרית: אני מנהל מרכז משולב לזקן בירושלים.
<דניאל בן שטרית: באחד הדיונים כאן, אחת העובדות באה ושיבחה אותנו עת אתה היית יושב ראש אותה ועדה.
<דניאל בן שטרית: אני מוכרח להגיד שמאז השתנו דברים כי היה לי כסף כדי לשלם, היה לי יותר כסף לקנות יותר שירותים והצלחתי להתקין מצלמות שיש לי אותן עד היום.
אלי אלאלוף: מאיפה קיבלת את הכסף?
<דניאל בן שטרית: קיבלנו בגלל המכרז שמשרד הבריאות קיצץ לנו באכזריות פשוט נוראית.
<דניאל בן שטרית: מ-2008 ועד עכשיו קיצצו לנו עד כדי כך שאני מוסד ללא מטרות רווח ואני לא גומר את השנה.
<דניאל בן שטרית: אני גומר בגירעון כל שנה.
<דניאל בן שטרית: אם לא הייתה לי עמותה שמגבה אותי, אני בטח לא הייתי מוצא את עצמי בעבודה הזאת.
<דניאל בן שטרית: למעשה אין לי בעיה עם משרד הבריאות.
<דניאל בן שטרית: הנציג שלהם דוקטור כהן שישבתי אתו כנציג של א.ב.א., אני גם אח במקצועי, ישבתי גם עם דוקטור שושי גולדברג, ואנחנו רואים עין בעין את מה שהם רואים.
<דניאל בן שטרית: הבעיה היא איך אנחנו מתקצבים את הכול וזו הבעיה שלי.
<דניאל בן שטרית: הבעיה שלנו היא לא משרד הבריאות אלא משרד האוצר.
<דניאל בן שטרית: משרד האוצר לא נותן את הסכומים שהוא אומר.
<דניאל בן שטרית: יש פתרון קל ופשוט.
<דניאל בן שטרית: שיביאו לנו את תלושי השכר של העובדים.
<דניאל בן שטרית: במרכז הגריאטרי בפרדס חנה, תראו כמה הם משלמים לאחות, כמה הם משלמים לרופא, כמה הם משלמים למטפלים ונשווה למה שאנחנו מקבלים.
<דניאל בן שטרית: אנחנו מקבלים ונותנים יותר ממה שצריכים לתת עד לגבול שאנחנו פשוט נחנקים.
<דניאל בן שטרית: אני אחרי 42 שנים במקצוע הזה, אף פעם לא היינו בנקודת משבר כזאת ואני מקווה שמכאן אנחנו נצא בעזרתכם.
<דניאל בן שטרית: אני מאוד נרגש מהעובדה הזאת שהיו כאן עשרה חברי כנסת שמוכנים להטות כתף לטובת העניין הזה כי בלי זה, לא יהיה עתיד.
<דניאל בן שטרית: אני אומר לילדים שלי שהם יהיו בצרה כשאני אצטרך להיות סיעודי.
<דניאל בן שטרית: יכול להיות שאולי לא, אבל חלק גדול מאתנו סטטיסטית נגיע לשם ואבוי לנו.
<דניאל בן שטרית: אני אומר עכשיו למשרד הבריאות ולכל הנציגים.
<דניאל בן שטרית: יושבים כאן עוד שני חברים שלי, מנהלי בתי אבות, יש לנו מעל מאה שנות ניסיון בתחום הגריאטריה.
<דניאל בן שטרית: תנצלו גם את א.ב.א., תנצלו אותנו, שבו אתנו כמו שמשרד הבריאות יושב, בעיקר עם הרפורמה.
<דניאל בן שטרית: עדיין זה החולי הגדול שרודף אותנו וירדוף אותנו.
<דניאל בן שטרית: נצלו את העובדה שיש לנו את הידע, את הכלים ואת הניסיון.
<דניאל בן שטרית: תודה רבה לכם.
<חני שרון: קודם כל, ישר כוח.
<חני שרון: אני מנהלת משאבי אנוש בעמותת עידן.
<חני שרון: עמותת עידן היא עמותה שעושה למן הזקנים וקיימת משנת 1983.
<חני שרון: יש לה שלושה בתי אבות ויש לה עוד פרויקטים בקהילה.
<חני שרון: היא עושה המון.
<חני שרון: לא מעט.