GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אלי ליפשיץ: אם זה היה תלוי בנו לגמרי, העולם היה שונה.
דוד אמסלם: אז עכשיו גם לסיני תיתן להיכנס ואתה בסין תעמוד בתור.
<אלי ליפשיץ: הסיני חייב עדיין בוויזה.
<אלי ליפשיץ: הוא לא חייב בתשלום אגרה.
דוד אמסלם: מה אכפת לך, תוריד לו גם את הוויזה?
<אלי ליפשיץ: יכול להיות שזה רעיון, תפנה לשר הפנים.
דוד אמסלם: יכול להיות שיבואו עוד כמה סינים לקנות בדיוטי פרי כמה שוקולדים, אז בוא נביא אותם גם בלי ויזה.
<רן פלג: אם אפשר להגיב בנושא ההדדיות, אי אפשר להסתכל על זה כך שאנחנו לא דורשים מהסינים כלום ורק נותנים להם, כי זה לא כך.
<רן פלג: למשל בתחום הוויזות, לישראלים אין ויזה קבוצתית לסין, לסינים יש ויזה קבוצתית לישראל, עליה אנחנו מקלים, ודורשים מהסינים במקביל, למשל הקלות בכניסה 72 שעות לאנשי עסקים ישראלים שמגיעים לסין, ויזה על המקום בשדה התעופה.
<רן פלג: על זה למשל מתנהל משא ומתן מול הסינים חד-צדדי, רק לישראלים.
<רן פלג: זאת אומרת, זה תפוחים ואגסים, לא תמיד אתה מחליף תפוחים בתפוחים.
<רן פלג: במקרה הזה של הסינים, זהsituation win-win, בגלל שמבחינת הכיס הישראלי, התיירות הישראלית תתקדם ותתפתח בעקבות זה, ואנחנו יוצאים לארג'ים עם הסינים, והם יתנו לנו במקום אחר, זה לא שאנחנו לא דורשים מהם במקומות אחרים.
דוד אמסלם: מה שאתה אומר, זה משהו אחר לגמרי, זה האינטרס הסיני.
דוד אמסלם: אתה מדבר עם סינים בשקלים, בדולרים.
<רן פלג: בשקלים או ביואנים.
דוד אמסלם: זה שהישראלי מקבל שם את הוויזה, זה לא חינם, הוא משלם עליה.
דוד אמסלם: את הסיני מעניין שרק תשלם והכול בסדר.
<רן פלג: לא, הם יכולים לתת לנו הטבות אחרות, כמו שבאמת מתנהל משא ומתן, למשל על ויזה כניסה 72 שעות – תחשוב שאיש עסקים ישראלי לא צריך להסתבך בכלל בשגרירות הסינית, הוא מגיע לסין, והוא על המקום מקבל ויזה ויוצא, אם הוא בדרך להונג-קונג ואם הוא בדרך לאוסטרליה, זו תחנת ביניים.
<רן פלג: זה למשל מהלך, שאנחנו מקווים שיתגבש בשנה הקרובה, נגיד.
<רן פלג: זה לא שאנחנו לא דורשים מהסינים גם הטבות מהצד שלהם.
<רן פלג: זה אינטרס שלנו, שהוא יותר עסקי, ושלהם זה הנושא של ההגעה של התייר הסיני.
דוד אמסלם: בסדר גמור, תקראו.
דוד אמסלם: אני רק נותן לכם חומר למחשבה להסתכל קדימה, איך בסופו של דבר הישראלים רואים זאת.
דוד אמסלם: אני עכשיו מייצג עמדה של אזרח רגיל מן השורה, שהולך ברחוב.
דוד אמסלם: זה מציק לי הרבה שנים.
דוד אמסלם: לא כל דבר מודדים מהזווית של השקל ומה יוצא לי עכשיו.
דוד אמסלם: אנחנו בני אדם, אותנו קודם כל לא משפילים, גם אם זה עולה כסף.
דוד אמסלם: דרך אגב, אנחנו יכולים לעשות הרבה פעולות בעולם שיביאו עוד כסף, אבל ישפילו אותנו עוד יותר.
דוד אמסלם: אנחנו אומה גאה, יש לנו כבוד לאומי, והאזרח לפעמים אומר שהדדיות זה ערך בחיים באופן כללי.
דוד אמסלם: אם יש סיבה מיוחדת, ניחא.
דוד אמסלם: אני לא רואה שום סיבה, שבקונסוליה האמריקנית האירופים נכנסים חופשי, חצי מיליארד נכנסים איך שרוצים, אבל הישראלים עומדים בתור, שעות על גבי שעות.
דוד אמסלם: אני לא מדבר על הכסף – עזוב, הכסף פחות מעניין אותי, בגלל שהאמריקנים ככה החליטו.
דוד אמסלם: לי זה לא נראה סביר.
<אורלי שמואל: האמריקנים גם מבקרים אותך בדוחות ובסטנדרטים שהם בעצמם לא עומדים בהם, זה חלק מכללי המשחק, זה לא משהו נקודתי לגבי אשרות.
דוד אמסלם: מי שרוצה לבקר, שיבקר ויכתוב מה שהוא רוצה, זה בסדר, אבל הוא בא אלינו הביתה, אז זה משהו אחר.
דוד אמסלם: העובדה שכותבים עלי בעיתון, הכול בסדר, אבל כשעיתונאי בא אלי הביתה וכותב אצלי בבית, זה לא\, שיכתוב בחוץ, לא אצלי.
דוד אמסלם: בוא נעבור להקראה.
<אורלי שמואל: תקנות הכניסה לישראל (הוראת שעה), התשע"ו-2016 – שזה כבר עכשיו 2017: "בתוקף סמכותי לפי סעיף 14(א)(4) לחוק הכניסה לישראל התשי"ב-1952 (להלן – החוק), באישור שר האוצר לפי סעיף 39ב לחוק יסודות התקציב, התשמ"ה-1985, ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת לפי סעיף 14(ב) לחוק, אני מתקין תקנות אלה: "הוראת 1.
<אורלי שמואל: בתקופה של 3 שנים מיום פרסומן של תקנות אלה, יראו כאילו בפרט 2 לחלק ב' שעה לתוספת הראשונה לתקנות הכניסה לישראל התשל"ד-1974 (להלן – התוספת הראשונה), אחרי פרט משנה (ג) נאמר: "(ד) בעל דרכון של הרפובליקה העממית של סין יהיה פטור מתשלום האגרה לפי פרט 12 לחלק א' לתוספת הראשונה בעד בקשה לאשרת כניסה קבוצתית מסוג ב/2".
דוד אמסלם: נמנעים – אין תקנות הכניסה לישראל (הוראת שעה), התשע"ז-2017 – פטור מתשלום אגרה לאשרת כניסה קבוצתית – סין, נתקבלו.
דוד אמסלם: רבותי, מברוכ.
דוד אמסלם: כל טוב, אני נועל את הישיבה.
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא מוכנות הרשויות המקומיות ליישום פרק הנגישות בחוק לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, התש"ח-1998 – במסגרת היום הבינלאומי לאנשים עם מוגבלויות.
דוד אמסלם: יש לנו כאן מתרגמת לשפת הסימנים.
דוד אמסלם: קודם כל אני רוצה בהיבט הזה לומר שאני שמח מאד לעשות את הדיון הזה.
דוד אמסלם: אני חושב שהוא דיון מאד מאד חשוב, גם בנושא ובוודאי במסגרת היום שמצוין בכנסת פנתה אלי אחותי, שאני מאד אוהב, קארין אלהרר וביקשה ממני לקיים את הדיון.
אילן גילאון: למה לא אמרת שיש לך אחות?
דוד אמסלם: הנה, עכשיו אילן, כמובן גם אילן, והיא ביקשה ממני לקיים את הדיון.
דוד אמסלם: אני שמחתי כמובן לקיים אותו ולקבוע אותו, אז תודה לך שזיכית אותנו בנושא.
קארין אלהרר: גם אילן.
דוד אמסלם: גם אילן.
דוד אמסלם: מה שאנחנו נעשה, אני אתן את רשות הדיבור לקארין ואחרי זה לאילן, וכמובן גם לרויטל.
דוד אמסלם: אחרי זה אנחנו נפתח את הדיון לשאר האורחים.
קארין אלהרר: תודה רבה אדוני יושב הראש, באמת על שהסכמת לקיים את הדיון החשוב הזה.
קארין אלהרר: אני חושבת שהדיון הזה בא בעיתוי שהוא לא פחות מקריטי.
קארין אלהרר: הדיון כמובן מתקיים במסגרת יום מיוחד, שחבר הכנסת אילן גילאון ואני מקיימים היום בכנסת – קוראים לזה יום הנכה הבינלאומי.
קארין אלהרר: סליחה, גם חברת הכנסת נורית קורן.
קארין אלהרר: זה יום הנכה הבינלאומי – שם גרוע לטעמי, אבל המטרה טובה.
קארין אלהרר: אני אגיד בעניין תקצוב הרשויות המקומיות.
קארין אלהרר: אדוני יושב הראש, כשנחקק חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ובעקבותיו גם פרק הנגישות בתוך החוק, אז אמרו שצריך להנגיש כל מקום ומקום ציבורי בוודאי, גם מקומות פרטיים, אבל נתמקד רגע בציבוריים.
קארין אלהרר: עכשיו, מה שזה אומר בעצם אדוני, שצריך לתת כסף כדי שהמקומות האלה יונגשו.
קארין אלהרר: הרבה מאד מההנגשות הן גם הנגשות יקרות.
קארין אלהרר: עכשיו באו הרשויות המקומיות ואמרו רגע, עצרו.
קארין אלהרר: אנחנו לא קיבלנו תקצוב לדבר הזה, איך אתם רוצים שננגיש?
קארין אלהרר: ומה עשו?
קארין אלהרר: במקום ללכת לאוצר, להגיד לאוצר – תביאו לנו את הכסף, הם לא הגיעו לסיכומים עם האוצר, האוצר אמר להם לא רוצה ובמקום זה מה הם עשו?
קארין אלהרר: פנו לבג"ץ.
קארין אלהרר: אמרו בג"ץ יקר, נכון שיש נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, נכון שהם צריכים להיות האחראים על היישום של ההנגשה, אבל אני מבקש ממך בג"ץ יקר, תפסול מהם את האפשרות להטיל עיצומים ולהשתמש בסמכויות שלהם, כי לי אין כסף.
קארין אלהרר: איזה יופי.
קארין אלהרר: במקום לתקן את העיוות כפי שאמור להיות, במתן משאבים להנגשה, אומרים בואו נבטל.
קארין אלהרר: נשפוך את כל התינוק עם המים.
<רות דיין מדר: חברת הכנסת קארין אלהרר, זה לא מה שנאמר בעתירה לבג"ץ.
<יואב קריים: זה בדיוק מה שנאמר.
דוד אמסלם: גברתי - - -
קארין אלהרר: זה - - -
<רות דיין מדר: אני מבין הכותבים את העתירה.
<רות דיין מדר: זה לא מה שנאמר.
<קריאה: אי אפשר לשמוע - - -
<רות דיין מדר: אבל אי אפשר לשמוע - - -
דוד אמסלם: אני שואל אם קיבלת את זכות הדיבור.
דוד אמסלם: עוד פעם תתפרצי את תצאי החוצה.
קארין אלהרר: אדוני יושב הראש - - -
דוד אמסלם: דרך אגב, יש פה מים, אם משהו מפריע לך את יכולה לשתות מים.
קארין אלהרר: אני חושבת שהדרך לתקן היא ללכת ולאחד כוחות, ללכת לאוצר, להגיד לו תשמע, יש חוק.
קארין אלהרר: במדינת ישראל חוק הוא לא המלצה, החוק מחייב וחובה עליך להעביר תקציבים לעניין הזה.
קארין אלהרר: בטח ובטח לא לצמצם סמכויות של נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שזה ארגון וגוף שהוא תחת משרד המשפטים, הוא הוקם בחקיקה, הוא אמור לעשות את העבודה שלו, וזה שהוא יעשה את העבודה שלו משפיע ומכריע חיים רבים של אנשים במדינת ישראל, שהם אנשים עם מוגבלות והם צריכים להתנייד, להגיע ממקום למקום, לקבל שירותים.
קארין אלהרר: מה, אנחנו עושים איפה ואיפה?
קארין אלהרר: אלה יקבלו ואלה לא? זה בעיני לב הדיון, לב השאלה.
קארין אלהרר: אני שוב רוצה להודות לך ואני יודעת שכשאתה, אדוני יושב הראש, לוקח על עצמך משימה, לא יעזור בית דין עד שהיא לא תבוצע.
קארין אלהרר: ולכן אני מפצירה בך אדוני, לקחת את זה, כי זה באמת חיים של אנשים.
דוד אמסלם: קודם כל תודה רבה לחברת הכנסת קארין אלהרר.
דוד אמסלם: לפני שאני אעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת אילן גילאון, אני רוצה לציין עוד בחור שבאמת פונה אלי המון וגם מעסיק אותי באופן חיובי בסיפור הזה, איש עם נשמה גדולה: איתן עמרם, הוא יושב ראש עמותת מכון עמרם.
דוד אמסלם: מדבר איתי המון, גם דיבר איתי על הדיון.
דוד אמסלם: איתן, שאפו ועוד מעט גם תדבר אתה.
אילן גילאון: אני מסכים לכל מילה מה שאמרת על איתן.
אילן גילאון: מלך.
דוד אמסלם: איש ענק.
קארין אלהרר: כולנו.
אילן גילאון: חבל על הזמן.
אילן גילאון: תראו, בעצם אני חושב שאחד הדיונים החשובים זה בוועדה שלך ואני בהחלט מבקש ממך, קודם כל מודה לך ואז מבקש ממך להירתם יחד איתנו, כאנשים שרואים בנגישות כמעט תכלית הכל, או בוודאי מדד לחברה שחושבת על האנשים שלה ומאמינה שלכל אחד יש זכות להגיע לאן שהוא צריך להגיע, מכובד ועצמאי.
אילן גילאון: היה ויכוח קשה מאד עם שר הפנים הקודם ביני לבינו בנושא הזה של לתת פטור לעיריות שהן ברות מענק, כי הן לא יכולות לפתור את בעיית הנגישות, ואני אומר – בעיית הנגישות היא איננה נבדלת ממערכת היחסים הסבוכה הזאת בין הרשות, לבין הרשויות המקומיות, הקול שנופל בין הכיסאות.
אילן גילאון: אותו דבר יש לנו בהיסעים, אותו דבר יש לנו בחינוך, אותו דבר יש לנו במערכות האחרות.
אילן גילאון: אבל כאשר אנחנו הולכים על עניין של בנייה, אנחנו למשל מאד שמים לב לערך של אסטטיקה וכיווני אוויר במליאה.
אילן גילאון: כאשר אנחנו מדברים על נגישות, שזאת תכונה, זה מדד די חדש בסופו של דבר, בואו נודה, אנחנו מקטינים ראש.
אילן גילאון: אם משתמע מכאן שהרשויות המקומיות, במודו גרוסו וברשויות בלתי שוות מטפלים בצורה בלתי שווה, ככה אני למדתי, בתור סוציאליסט אני אומר את זה, אם משתמע מכאן שהם לא צודקים בטיעון שלהם, כי עד 2021 – וזה תאריך סופי – הן צריכות לגמור את ההנגשה על פי התקנים שאנחנו כותבים אותם כאן, עד אחרונת הנקודות הברייל במעלית, אז אם משתמע מכאן שאנחנו לא חושבים שהן צודקות בעניין הזה, אז הן צודקות לעילה ולעילה וצריך לתת תקציב מיוחד כדי להעביר אותו, שהדבר יתבצע.
אילן גילאון: הרי איננו מעוניינים להפוך רשויות מקומיות לעברייניות, כמו שאני חושב שהחוק צריך להיות מידתי ולא להפוך אף אחד אחר לעבריין.
אילן גילאון: אם מכאן משתמע שצריך לתת פטור – וזה היה הויכוח שלי עם אלי ישי בזמנו – הוא רוצה לתת פטור.
אילן גילאון: זאת אומרת בן אדם גר באופקים, נמצא מבחינת האשכולות באשכול לא הכי משופר והוא גם בן אדם עם מוגבלות, אז זאת אומרת הוא צריך להידפק מכל הבחינות.
אילן גילאון: זה לא יהיה מקובל העניין הזה.
אילן גילאון: ולכן הבקשה שלנו אליך במקרה הזה, אני ראיתי את גישתך לנושאים אחרים ואני בטוח שאתה גם מתחבר כאן.
אילן גילאון: אם אתה באמת מסכים איתנו, שזה מדד לחברה שמסתכלת על האזרחים שלה בתור מטרות, לא רק בתור אמצעים שאפשר להשתמש בהם וחושבת שלכל אדם יש זכות להגיע מכובד וחושבת שכל אדם יכול להיות מוגבל, כי להיות מוגבל לא לומדים בשום אוניברסיטה, זה פשוט קורה.
אילן גילאון: אני תמיד אומר שכל האנשים הם או מוגבלים או נשאי מוגבלות, או יש בסביבה שלהם מוגבלים או הם יזדקנו ויהיו מוגבלים והם רוצים להזדקן ולהיות מוגבלים.
אילן גילאון: לכן כאן אף אחד לא עושה טובה לאף אחד וזה דבר שהיום הוא מדע חדש שצריך להתייחס אליו בכובד ראש.
אילן גילאון: אנחנו חושבים והתפיסה כאן אומרת – אתה מכין-.
אילן גילאון: יש פה ראשי ערים בכלל?
<קריאה: יש סגנית.
אילן גילאון: סגנית זה הכי.
אילן גילאון: סגנית זה התפקיד הכי טוב, מיטל להבי.
אילן גילאון: מה רציתי להגיד?
אילן גילאון: בלבלת אותי.
דוד אמסלם: מזה מדד.
אילן גילאון: לא, היא מבלבלת אותי תמיד.
אילן גילאון: התפיסה הזאת אומרת – אתה מכין את הסביבה, לא מתקן את האנשים, מכין אותה ככה שכל אחד, מהמקום שבו הוא יוצא ונמצא, יכול להגיע.
אילן גילאון: ולכן התפיסה היא אוניברסאלית.
אילן גילאון: אני מבקש מאדוני להצטרף לצבא.
אילן גילאון: איתן עמרם שדיברת עליו מקודם הוא מפקד צבא הנגישות בישראל.
אילן גילאון: תקשיב טוב.
אילן גילאון: הוא מקבל דרגות אלוף בשבוע הבא.
אילן גילאון: צבא הנגישות.
דוד אמסלם: אחלה אילן, תודה רבה.
אילן גילאון: זה גבר לא רגיל.
אילן גילאון: אני מת עליו.
דוד אמסלם: את יודעת מה, לפני שאני אעביר את רשות הדיבור אני אגיד כמה מילים בעניין ואחרי זה נמשיך.
דוד אמסלם: אני רוצה להגיד את העמדה שלי.
דוד אמסלם: דרך אגב אני מתנצל, בשעה 13:30 אני אמור לעזוב ומבחינתי אפשר שקארין תמשיך את הדיון.
קארין אלהרר: אני צריכה לצאת.
דוד אמסלם: אה, סליחה.
דוד אמסלם: קבענו דיון אחר.
אילן גילאון: אמרתי לך, אנחנו במימונה של נגישות היום.
דוד אמסלם: אני עסקתי בנגישות ב-20 השנה האחרונות במרחב הציבורי.
דוד אמסלם: הייתי עוסק בזה כמעט ברמה היומית.
דוד אמסלם: א' יש חוק.
דוד אמסלם: אני רק לא יודע למה החוק הזה חוקק בשנת 1998 - - -
אילן גילאון: יש גם בשנת 1999 וגם בשנת 1998.
קארין אלהרר: גם בשנת 2005.
דוד אמסלם: יש דברים שהם בסיסיים ומוסריים.
דוד אמסלם: זה דבר שהוא בכל לא קשור אפילו לחוק.
דוד אמסלם: זה שאלה של מוסר וערכים.
דוד אמסלם: ואיך תמיד אני אומר – בן אדם שהוא מוגבל ובאמת אני מסכים עם אילן – כל אחד יש לו את הפוטנציאל לשם.
דוד אמסלם: יש כאלה שהם מוגבלים וכולנו בפוטנציאל כזה.
דוד אמסלם: דרך אגב, כולנו נגיע לאיזו שהיא הגבלה כזאת או אחרת.
דוד אמסלם: השאלה רק באיזה גיל.
דוד אמסלם: אבל גם אם לא, אני אומר, בסופו של עניין זה דבר מאד מאד, כמו שאמרתי, בסיסי, זה מוסרי, לא צריך חוק בשביל זה.
דוד אמסלם: כל בן אדם שיש לו הגבלה גם ככה קשה לו בחיים.
דוד אמסלם: בלי קשר למוגבלות, קשה לו.
דוד אמסלם: עשיתי פה את הדיון על ההסעות של הילדים עם המוגבלויות.
דוד אמסלם: גם ככה קשה להורים, אז אתה מכביד?
דוד אמסלם: עכשיו, מה מבקש הבן אדם?
דוד אמסלם: כולה תארגן לי את הנגישות שאני אוכל להגיע ממקום למקום.
דוד אמסלם: זה מתחלק לשני חלקים.
דוד אמסלם: יש את ההנגשה בתוך המבנים, יש חלק שזה מבנה ציבור וחלק מבנים פרטיים שבעצם הם משמשים את הציבור, כמו בנקים למשל וכו'; וחלקם זה בכלל המרחב הציבורי עצמו ואין ספק שהנושא הזה צריך להיפתר.
דוד אמסלם: אני אמרתי, לא צריך חוק בשביל זה.
דוד אמסלם: אני אסכם כמעט ואני אומר - - -
אילן גילאון: גם כשיש חוק לא מקיימים אותו, אתה מבין?
אילן גילאון: ודאי שזה חוק שאנשים יהיו בני אדם - - -
דוד אמסלם: כן, אבל גם פה, אתה יודע מה, גם בחוקים יש היררכיה.
דוד אמסלם: אתה יודע, לא כל החוקים ואיך אומרים לי, גם לא את כל החלטות הממשלה מקיימים, גם לא את כל החוקים, בסדר?
דוד אמסלם: אבל יש חוק שהוא לא פייר.
דוד אמסלם: אתה יודע מה, לא פייר אפילו לא לקיים אותו.
דוד אמסלם: ויש חוק שאתה יודע מה, הנזק או התועלת או איך שתקרא, היא פחותה.
דוד אמסלם: החוק הזה צריך להיות לדעתי בסדר העדיפות הראשון.
דוד אמסלם: בכלל הנושא הזה, כדי לטפל בו, אני יודע על מה מדובר.
דוד אמסלם: דרך אגב, מדובר בכסף עצום וענק והיה לי בוס שתמיד היה אומר כשעבדתי בעירייה – אנחנו חמור צולע וכל הזמן מוסיפים עליו עוד ועוד.
דוד אמסלם: העיריות – אני קובע את זה – לא יכולות לעמוד בזה לבד.
דוד אמסלם: לא מסוגלות.
אילן גילאון: ועם חמור צולע הן בטח צריכות נגישות.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, בוודאי פה צריך להיות שילוב של משאבים ושל מדינה.
דוד אמסלם: כמובן גם הערים צריכות או הרשויות צריכות לשים חלק מהכסף, אבל זה כבר עניין של לבוא ולדבר בעצם על החלוקה מי עושה כמה ולמה.
דוד אמסלם: אבל אנחנו עוד לא שם בכלל.
דוד אמסלם: לכן אני שמח על הדיון.
דוד אמסלם: אני באופן אישי אכנס אחרי זה ואעשה לזה זום מול האוצר ומול האנשים האחרים.
דוד אמסלם: לא רק ביום הנגישות אנחנו עושים את זה.
אילן גילאון: אם אתה דודו ודוד ביטן מצטרפים ביחד, אין מישהו שיכול לעמוד.
דוד אמסלם: אז לכן מבחינתי הדיון הזה הוא חשוב בגלל היום, אבל אני חושב שהנושא הוא חשוב בגלל הנושא ואני בלי נדר אכנס לזה ברמה הפרטנית.
דוד אמסלם: אני גם אשתף אותך, איתן, אתה תלווה אותי, תנחה אותי, אבל אנחנו נתחיל לפעול כדי להכניס את כל המערכות.
דוד אמסלם: תתחיל.
דוד אמסלם: תתחיל להתכנס לאיזה שהוא כיוון, פתרון, כשהכוונה שלי פתרון – להתחיל להתחייב במונחי כסף, לא רק בדיבורים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני מודה לכל חברי הכנסת שמגיעים לכאן.
דוד אמסלם: זה לא טריוויאלי שהם מגיעים.
דוד אמסלם: מגיעים לכאן אנשים שהנושא נוגע לליבם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: קודם כל החשיבות – כולם מסכימים שאת העניין של ההנגשה, במיוחד במקומות ציבוריים, המרחב הכללי, הרחב – זה חובה ויש על זה חוק וזה מחייב, כמו שאמרת יושב הראש, גם תקציבים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה איתי?
דוד אמסלם: החברה שלי נכנסה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: עכשיו הבעיה היא לא שלא מנגישים את מה שלא הונגש קודם, אלא ממשיכים לבנות חדש בלי הנגשה וזה מה שיותר גרוע.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד יושב הראש, אני רוצה שתשמע את המשפט הזה: מה שהיה קודם היה מחייב תקציב נוסף, אבל מה שבונים חדש, אם לא מנגישים, אז אני חושב שאפשר כבר לקרוא לזה פשע ואני אחדד.
עבד אל חכים חאג' יחיא: היום את בתי ספר מתכננים להנגשה, מכינים את בור המעלית, אבל המעלית היא לא חלק מהתקציב.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא לא איתי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: המעלית בבתי ספר חדשים, שמקימים אותם השנה, שנה שעברה, מתכננים שתהיה נגישות, בונים את בור המעלית ואת המעלית לא מתקינים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אז זה לא יכול להיות שיבואו ויאמרו תשמעו, זה תקציב.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אז ביום שאתה מתכנן בית ספר, התוספת גם באחוזים היא קטנה מאד כדי להקים ולבנות את המעלית.
עבד אל חכים חאג' יחיא: שניים, אם לא יהיה כל שנה תקציב מדינה, אם לא יבואו ויגידו תשמע, יש לנו תכנית למשך שנתיים, למשך שלוש שנים ואנחנו נחסל את כל המחסור הזה, נבנה לזה תכנית ונבנה לזה תקציב ונשים את זה בסדר העדיפויות.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אם אתה ממקומך כיושב ראש ועדת הפנים לא תלחץ גם כוועדה, זה לא יהיה, כי זה רשויות מקומיות.
עבד אל חכים חאג' יחיא: ואם אנחנו נדבר בכלל, אם אני אלך טיפה לכיוון של הרשויות המקומיות הערביות שרובן היו, או יצאו או שעדיין בתכניות הבראה, אז ברור שאין להן את התקציב להקים את ההנגשה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אז זה צריך להיות פרויקט לאומי וכל פרויקט חדש לא יתוקצב, מי שמתקצב צריך להיענש, חד משמעית.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אמרתי, בית ספר ובנוסף הרבה מבני ציבור ואני לא אדבר על המרחב הפרטי, בוא נגיד הבית, בעל הבית ידאג לעצמו, סליחה, אבל כשאתה מגיע כמו שאמרת לבנקים, אמרת - - -
דוד אמסלם: אז אמרתי זה מתחלק לשלושה.
דוד אמסלם: אני אגיד לך, אני מכיר את הבעיה באמת.
עבד אל חכים חאג' יחיא: בתי מלון.
אילן גילאון: אתה מכיר את הבעיה של משרד החינוך - - -
דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: משרד החינוך בונה בתי ספר ולא מנגיש אותם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: חדשים.
דוד אמסלם: יחיא, בוא תראה, אני לא רוצה להיכנס לדיון הפרטני, אנחנו מכירים את זה, אבל בגדול זה מתחלק לשלוש קטגוריות מרכזיות, כמו שאמרתי קודם.
דוד אמסלם: אחד זה המרחב הציבורי, צמתים, מדרכות, כבישים, תחנות אוטובוס וכדומה, כל מיני כאלה.
דוד אמסלם: יש את מבני הציבור, הפר-אקסלנס של המדינה – בתי ספר, לשכות רווחה, הכנסת, כל מיני דברים כאלה; ויש מבני ציבור לשימוש פרטי, מה שנקרא פרטי אבל עם שימוש ציבורי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: נותן שירות לציבור.
דוד אמסלם: כן, בנקים, בתי מלון וכו'.
דוד אמסלם: אלה בעצם הקטגוריות.
דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על בתים פרטיים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל היום אוכפים את הפרטיים האלה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לא ברמה מספקת, אבל אוכפים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כשאתה מגיע לבתי מלון, כשאתה מגיע לבנקים, כשאתה מגיע למסעדות.
דוד אמסלם: כן ולא.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אוכפים.
אילן גילאון: אין להם הנגשה פרטנית, חברה, בואו.
דוד אמסלם: זה כן ולא אבל אני לא רוצה להיכנס.
אילן גילאון: משרד החינוך הוא היחיד שיש לו הנגשה פרטנית, הוא קיבל פטור בעסקה אפלה.
דוד אמסלם: אילן, בוא נתקדם.
דוד אמסלם: יש הבדל גם בין חדש לישן.
דוד אמסלם: אני יכול להגיד לך שבמרחב הציבורי יש השתפרות מאד רצינית בכל הנחיות המתכננים, זה קיים, אבל אני לא רוצה להיכנס לזה, לרזולוציה הזאת.
דוד אמסלם: טוב רבותי, תודה רבה.
דוד אמסלם: אני מבקש להעביר את רשות הדיבור לאיתן.
דוד אמסלם: בבקשה איתן.
<איתן עמרם: קודם כל צהריים טובים.
<איתן עמרם: אני מודה לכבוד יושב הראש שבאמת בחר להעלות את הנושא הזה ולחברי הכנסת שבאמת כל הזמן אני רואה אותם דוחפים ומקדמים.
<איתן עמרם: אני רק רוצה לומר משפט אחד על מנת לא לבזבז את הזמן של הוועדה.
<איתן עמרם: בית משפט עליון כבר נתן דעתו על נושא השוויון מספר פעמים.
<איתן עמרם: אני רוצה לציין פסקה אחת, ציטוט אחד: אין לך גורם הרסני יותר לחברה מאשר תחושת בניה ובנותיה כי נוהגים בהם איפה ואיפה.
<איתן עמרם: תחושת חוסר השוויון היא מהקשה שבתחושות, היא פוגעת בכוחות המאחדים את החברה, היא פוגעת בזהותו העצמית של האדם".
<איתן עמרם: אני חושב שמשפט כזה באמת מציין או מנסה להעביר את המסר כיצד אנשים עם מוגבלות כזו או אחרת, מרגישים, ולפעמים אנחנו מרגישים עדיין, עדיין מרגישים יחס פטרוני מהחברה כלפי אוכלוסייה זאת.
<איתן עמרם: מהסקר האחרון שביצעתי ממש לפני יומיים לרגל היום הבינלאומי, עולה כי למעלה מ-73% מהציבור הישראלי, מרגיש שלא נעשה די למען ציבור האנשים עם מוגבלויות.
<איתן עמרם: אני חושב שהיום מאד חשוב לקיים את הדיון הזה, במיוחד כהכנה לדיון בבג"ץ 4840, שנמצאים כאן חברים שהם מייצגים בבג"ץ משני הצדדים.
<איתן עמרם: כמו שנאמר בבג"ץ, לא צריך להרחיב.
<איתן עמרם: באמת אני רוצה שנגיע מוכנים ומגובשים וננהל את השיח בצורה כזאת שנוכל לבוא עם איזו שהיא בשורה לבג"ץ.
<איתן עמרם: תודה.
דוד אמסלם: תודה איתן.
<איתן עמרם: רק עוד משפט אחד.
<איתן עמרם: יכול להיות שאני אצטרך לצאת לפני הזמן.
<איתן עמרם: אני מתנצל.
דוד אמסלם: על הראסי.
דוד אמסלם: רשות הדיבור למיכאל.
<מיכאל בן הרוש: אני קודם רוצה להודות ליושב ראש הוועדה, דודי אמסלם.
<מיכאל בן הרוש: שמי מיכאל בן הרוש, הארגונים החברתיים, לשכת המסחר וכולנו.
<מיכאל בן הרוש: אני הייתי בצד ההוא, שהיו רואים ועבדו והיום אני בצד הזה, עם מגבלה, לא מוגבלות ולא שום דבר אחד.
<מיכאל בן הרוש: יש לי מגבלה.
<מיכאל בן הרוש: ובאמת אני בעל עסק, עדיין בירושלים ואני רוצה להגיד לכם שאתם לא יודעים כמה – אם מוציאים אם מוגבל מהמעגל הזה לתעסוקה, המדינה מרוויחה והמוגבל מרוויח.
<מיכאל בן הרוש: זה שני גורמים שרק מרוויחים מזה.
<מיכאל בן הרוש: וכל אחד כזה שנשאר במגבלה ולא מוציאים אותו לתעסוקה, הוא עולה הרבה יותר כסף למדינה.
<מיכאל בן הרוש: אני רוצה להעלות בישיבה הזאת כאן דבר אחד והעלינו פה בכמה דיונים בוועדה עם דודי, וזה שלא אוכפים את העניין של חנייה על המדרכות.
<מיכאל בן הרוש: נכון שאצלנו העיוורים זה מכביד, בוודאי על אלה עם העגלות, זה מכביד ולא אוכפים.
<מיכאל בן הרוש: אתה פונה לעיריית ירושלים, אומרים לך אדוני, מצטער, אני לא מטפל בדברים האלה.
<מיכאל בן הרוש: וככה זה בכל הרשויות, זה לא רק בירושלים.
<מיכאל בן הרוש: בדקנו את זה, בכל הרשויות זה אותו דבר.
<מיכאל בן הרוש: ובאמת, בואו נעשה איזה שהוא צעד.
<מיכאל בן הרוש: אמנם אנחנו רוצים ללכת לבג"ץ, אנחנו כבר בהתקדמות עם הנושא הזה, אבל בואו נעשה איזה שהוא צעד שיעשו את הדבר הזה של אכיפה ולא רק דיבורים דיבורים דיבורים וזה לא נגמר שנתיים.
דוד אמסלם: מאה אחוז מיכאל, תודה.
דוד אמסלם: אני רק הייתי מבקש אם אפשר טיפה לקצר, כדי שמקסימום אנשים יוכלו לדבר.
דוד אמסלם: מיכל שיק, בבקשה, אבל בקצרה, ברשותך.
<מיכל שיק הר-טוב: אין בעיה.
<מיכל שיק הר-טוב: עורכת דין מיכל שיק הר-טוב.
דוד אמסלם: דרך אגב, מי שרוצה לדבר אז שידאג להעביר לי פתק.
דוד אמסלם: לא צריך אפילו לבוא.
דוד אמסלם: פתק.
<מיכל שיק הר-טוב: עורכת דין מיכל שיק הר-טוב, יועצת משפטית של עמותת נגישות ישראל.
<מיכל שיק הר-טוב: אנחנו סבורים שחשוב להקצות משאבים לרשויות מקומיות ואנחנו מברכים על כך, לקדם את הנושא ואנחנו סבורים שאסור לכרוך את החובה להנגיש בהקצאת משאבים.
<מיכל שיק הר-טוב: תקנות נגישות מבנים ותקנות שירות שחבר הכנסת היקר שיושב לצדך, אילן גילאון, הייתה לי הזכות להיות סביב הוועדה שלו, שקידמה את החקיקה הזו, היו שותפים לה משרד הפנים ומשרד האוצר.
<מיכל שיק הר-טוב: הם ישבו סביב השולחן.
<מיכל שיק הר-טוב: עבורם ובשבילם האריכו לשנת 2021.
<מיכל שיק הר-טוב: משרדי ממשלה לא קיבלו את זה, רשויות ציבוריות אחרות לא קיבלו את זה, ממש עבורם נתנו אורכה לשנת 2021.
<מיכל שיק הר-טוב: התקנות האלה יצאו בשנת 2011 מתוך הנחה שבמהלך 10 שנים הן תוכלנה ליישם את התקנות האלה.
<מיכל שיק הר-טוב: אם מחלקים את חובת ההנגשה ל-10 שנים, כל שנה, לא מדובר בסכומים אדירים כפי שהוצגו לטעמנו בעתירה, שגם ביקשנו להצטרף אליה ולהיות ידידי בית משפט.
<מיכל שיק הר-טוב: אנחנו חושבים שרשויות מקומיות צריכות להיות חוד החנית.
<מיכל שיק הר-טוב: אם הן לא תהיינה נגישות, מה יהיה הנגיש?
<מיכל שיק הר-טוב: לפני בנקים, לפני מלונות, לפני הכל.
<מיכל שיק הר-טוב: תושבים שחיים בעיר צריכים לקבל שירותים מהרשות וזה דבר הכי בסיסי והכי טבעי.
<מיכל שיק הר-טוב: אנחנו פנינו למשרד הפנים ולמשרד האוצר, אמרנו להם שיש לנו מודל להנגשה, שלא יעלה כל כך הרבה כסף כפי שהם הציגו בעתירה שלהם.
<מיכל שיק הר-טוב: פנינו מספר פעמים ולא נענינו עד כה.
דוד אמסלם: מנחם, ברוך הבא.
אילן גילאון: נגישות ישראל זה ארגון שצריך להעלות על נס את הפעולה שלו.
דוד אמסלם: עורך דין מנחם מושקוביץ, הוא גם חבר אישי שלי הרבה שנים.
דוד אמסלם: דרך אגב, יהודי צדיק, שותף, זאת אומרת הוא חלק מניהול מוסד של ילדים עם צרכים מיוחדים – שלווה.
דוד אמסלם: אני של חסד.
<מנחם מושקוביץ: אוקיי, אדוני יושב הראש, תודה רבה.
<מנחם מושקוביץ: אני נמצא פה בכובע של סגן ראש לשכת עורכי הדין, להביע את העמדה של לשכת עורכי הדין.
<מנחם מושקוביץ: ראשית ברכות על הדיון הזה לכל חברי הכנסת שמשתתפים.
<מנחם מושקוביץ: יש בג"ץ וישנם כל מיני טענות לכאן ולכאן.
<מנחם מושקוביץ: העמדה שלנו שהחוק הזה הוא חוק מבורך שחייב להתבצע, לא לדחות אותו.
<מנחם מושקוביץ: מי שלא ישב על כסא גלגלים, זה מה שנקרא זר לא יבין זאת.
<מנחם מושקוביץ: יש כל מיני תירוצים לכאן – תקצוב, לא תקצוב – התקצוב, ודאי שהמדינה צריכה לבוא ולמצוא תקצוב לכך.
<מנחם מושקוביץ: לא יתכן שזה ייפול על הרשויות המקומיות ויוצאו צווים או התראות נגד בעלי תפקידים שם ואין מאיפה לתקצב את זה.
<מנחם מושקוביץ: האופציה או שיעלו את הארנונה לאזרחים באלפי אחוזים, או שזה לא יבוצע.
<מנחם מושקוביץ: וכמו שאמרו פה קודם, באמת יש בג"ץ תלוי ועומד, וכן, כמו שעורך הדין איתן אמר, שהוא באמת מוביל את זה גם בלשכת עורכי הדין, זה גם הפינה לבוא ולהודות לו על הנקודה הזאת.
<מנחם מושקוביץ: גם הנגשות אתרי האינטרנט שקיימות היום וכו'.
<מנחם מושקוביץ: צריכים שתצא מהוועדה הזו אדוני, אמירה, כמו שאמר חבר הכנסת אילן גילאון, אם אדוני יחליט להוביל את זה, יש קבלות ביד.
<מנחם מושקוביץ: זה יבוצע.
אילן גילאון: אמרתי הוא ודודו ביטן, כי הם שניהם אולי לא צודקים, אבל משכנעים.
אילן גילאון: ראש עיריית רמת גן נמצא איתנו.
אילן גילאון: ישראל, תתקרב קצת.
דוד אמסלם: ישראל, בוא תשב איתנו.
<מנחם מושקוביץ: אני יכול להגיד לכם שיושב ראש הוועדה בתפקידו הקודם דאג שבעיר ירושלים יהיה פארק עירוני, מונגש, שיכול לבוא ילד או אדם על כסא גלגלים ולהשתמש בכל המתקנים כאחד האדם.
<מנחם מושקוביץ: זה דבר שנוגע לליבו, אז אין מזרזין אלא למזורזין, אדוני.
דוד אמסלם: תודה מנחם.
<מנחם מושקוביץ: צריך לקחת את הנקודה הזאת ולדאוג שיהיה תקצוב, שברגע שזה ייפול על הרשויות המקומיות, המשמעות שהדבר הזה לא ייצא אל הפועל וחבל.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רק רוצה לומר שההנגשה היא לא רק לאנשים עם מוגבלויות.