GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד לוי: אנחנו מבינים שלעשות חוק לוקח זמן, אבל בינתיים מתנהלים הליכים משפטיים נגד משפחות.
דוד לוי: כמו שהגברת דיברה, ככה גם אימא שלי, ככה גם הילדים שלנו, הנכדים שלנו.
דוד לוי: אנחנו מגיעים לבתי משפט כאילו אין לנו זכויות, כאילו נחתנו מהירח.
דוד לוי: מה שהכי כואב זה המשפטים.
דוד לוי: תעצרו את ההליכים המשפטיים, תחזירו את הכבוד גם לבית המשפט שקורא לנו פולשים.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני מופיעה כאן בשם הוריי אסתר ועובדיה שומוביץ.
<שרה וקסלר שומוביץ: הם אנשים מאוד מאוד מבוגרים, הם לא יכולים להגיע לכנסת.
<שרה וקסלר שומוביץ: אנחנו 3 מתוך 4 בנות שמייצגות אותם.
דוד אמסלם: ייצגתן אותם גם בדיון הקודם.
<שרה וקסלר שומוביץ: אחיותיי היו, אני לא הייתי.
<שרה וקסלר שומוביץ: בנובמבר 1947 אמי הגיעה במשאיות לגבעת עמל, לחורשה שהערבים פינו.
<שרה וקסלר שומוביץ: עד היום מתעללים בהם התעללות שאני חושבת שאפשר לכתוב על זה ספר.
<שרה וקסלר שומוביץ: הם היו אז בשטח של דיור.
<שרה וקסלר שומוביץ: נעשה אז הסכם עם עיריית תל אביב.
<שרה וקסלר שומוביץ: הם עברו לתחום אחריות כוזהינוף.
<שרה וקסלר שומוביץ: מלי יכולה להעיד שהם אנשים מבוגרים.
<שרה וקסלר שומוביץ: זה שהם גרו שם 70 שנה זה לא חשוב.
<שרה וקסלר שומוביץ: הם אנשים מבוגרים, הם עוד מעט ילכו לעולמם.
<שרה וקסלר שומוביץ: כוזהינוף לא צריך לפצות אותם, הוא יכול לקבל את הקרקע בחינם.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני חושבת שהרבה אנשים בשכונה שמעו את המשפט הזה.
<שרה וקסלר שומוביץ: כל מיני איומים שנאמרו בחצר של הוריי גרמו להם לעינויי דין, להוצאות כספיות אדירות.
<שרה וקסלר שומוביץ: ב-15 ביוני אבי בן ה-89 יעמוד לעדות וחקירה בבית המשפט.
<שרה וקסלר שומוביץ: לא ייתכן שאנשים שגרים 70 שנה במקום, יעמדו לחקירה כאילו הם היו אחרוני הפושעים במדינת ישראל.
<שרה וקסלר שומוביץ: רוצים לעשות חוק, רוצים להכיר בזכויות דור שני ושלישי, אני שמחה על כך, אבל לא יכול להיות שהזכויות של הדור הראשון ייכחדו.
<שרה וקסלר שומוביץ: אף אחד לא התייחס אליהן, העלימו אותן מעל פני השטח, הן לא קיימות.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני רוצה שזה יעלה לדיון.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני מזמינה אותך, חבר הכנסת דודי אמסלם, יושב-ראש ועדת הפנים, לראות את הוריי, לפגוש אותם.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני מזמינה גם את חברת הכנסת שולי מועלם, שאני אמורה לפגוש אותה בדיון בנושא זכויות החולה.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני מזמינה אתכם לבוא, לראות איך הם חיים, איך סגרו להם את הכניסות לחצרות, איך הערימו ערימות חול מסביב לביתם, איך כוזהינוף מתעלל בהם יום ולילה, למרות ש-70 שנה לא היה שם חשמל, לא היו שם מים.
<שרה וקסלר שומוביץ: גם היום אין שם תשתיות.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני לא רוצה לחזור על הסיפור הזה שכולם מכירים, אבל הסיפור הזה הוא סיפור שזועק לשמיים.
<שרה וקסלר שומוביץ: הגיע הזמן שהכנסת, המדינה וגם עיריית תל אביב ייקחו חלק.
<שרה וקסלר שומוביץ: לא רק שעיריית תל אביב היא ריבון, היא רשות, יש לה 166 דירות יוקרה לשווק.
<שרה וקסלר שומוביץ: ממתי עיריית תל אביב נעשתה עירייה נדל"ניסטית?
<שרה וקסלר שומוביץ: ממתי יש לה 12% בקרקע?
<שרה וקסלר שומוביץ: שתראה איך היא רכשה את הקרקע הזאת.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני מבקשת להכיר בזכויות של הדור הראשון מלכתחילה.
<שרה וקסלר שומוביץ: אני לא מזלזלת בדורות שצריכים לרשת את ההורים שלהם.
<שרה וקסלר שומוביץ: מה לעשות, הטבע עשה את שלו.
<מלכה אלפסי: אנחנו נפגשנו עם האוצר, הגענו להבנה.
<מלכה אלפסי: הבנתם שהיזמים הם אלה שצריכים לשלם.
<מלכה אלפסי: אנחנו רוצים שהיזם לא יעשה ככל העולה על רוחו.
<מלכה אלפסי: הגברת סיפרה על הוריה בלשון עדינה לעומת מה שקורה בשטח.
<מלכה אלפסי: הוא פשוט פינה שם אנשים, בנה לו חומות.
<מלכה אלפסי: אותם הוא זרק בחוץ.
<מלכה אלפסי: הוא מחכה שהאנשים האלה, הוא אמר לי את זה בטלפון, ימותו, הוא לא מתכוון לפצות אותם.
<מלכה אלפסי: סליחה שאני אומרת את המילים הכואבות האלו, אבל את זה אמר לי יקי כוזהינוף.
<מלכה אלפסי: המדינה צריכה לקחת אחריות.
<מלכה אלפסי: אנחנו רוצים שהמדינה תעשה את השריר ביד מול היזמים, כדי שהיזמים לא יעשו עולם תחתון ומה שבא להם.
<אהרון בן נון: באתי לדבר על החוק ומה שהולך מסביב.
<אהרון בן נון: אני חושב שלפני שמחוקקים חוק צריך לעשות בדק בית.
<אהרון בן נון: זה אומר להעביר חקירה משטרתית כלפי אותם יזמים שמשכפלים זכויות.
<אהרון בן נון: למעלה מ-4000 פינויים היו בגבעת עמל בזמן שהיו רק 400 משפחות.
<אהרון בן נון: את כל הפינויים האלה הגברת חנה רומנו יודעת, האדון אלי לוי, ראש אגף נכסים, יודע.
<אהרון בן נון: החבר שלהם, מר עודד להבי, בעלה לשעבר של הגברת מיטל להבי, סגנית ראש העיר, מנהל הפרויקט.
דוד אמסלם: אל תדבר לגופם של אנשים, דבר על הבעיות של גבעת עמל.
<אהרון בן נון: אני מדבר על נתבעים שלא גרים בכלל בגבעת עמל, הם גרים בלוס אנג'לס, אני מדבר על אנשים הזויים, על שוכרים ועל שוכרות שמאריכים איתם חוזים שמוצגים למינהל מקרקעי ישראל.
<אהרון בן נון: יש פה קנוניה אחת שלמה.
<אהרון בן נון: יושבים ורוכבים כאן על הזכויות של אנשים ותיקים.
<אהרון בן נון: האנשים הוותיקים שהגיעו לגבעת עמל הם בעלי הזכויות.
<אהרון בן נון: אנחנו דורשים יותר מהחוק הזה.
<אהרון בן נון: אני לא רוצה לדבר על החוק ומה יש לי נגד החוק, כי האנשים בשכונה יודעים מה יש לי נגד החוק.
<אהרון בן נון: אנחנו דורשים שיוך לקרקע, בעלות לכל דבר ועניין.
<אהרון בן נון: יש חלקים בקרקע שנמכרו לתשובה.
<אהרון בן נון: אומרים שהם נמכרו, אבל הם לא באמת נמכרו, הם תחת הסכם פיתוח.
<אהרון בן נון: הסכם פיתוח מעמיד את אותו יזם כבר-רשות בדיוק כמונו.
<אהרון בן נון: נניח שהוא קיבל 4 בניינים.
<אהרון בן נון: מ-4 בניינים והלאה עיריית תל- אביב איננה הבעלים.
<אהרון בן נון: שלחתי תכתובות לעיריית תל אביב חתומות בידי עורכי דין.
<אהרון בן נון: 3 ו-4 פעמים ביקשתי מהם להוכיח את זיקתם לקרקע.
<אהרון בן נון: הם טענו שהם קיבלו אותה מהמוכתרים של ג'מוסין.
<אהרון בן נון: זה אבסורד שערבי לפני מותו יבוא למאיר דיזינגוף ויעניק לו את הקרקע.
<אהרון בן נון: זה צחוק.
<אהרון בן נון: זו פגיעה באינטליגנציה של האדם הכי נמוך שיש בעולם לבוא ולומר שהקרקע הזאת היא של עיריית תל אביב.
<אהרון בן נון: עיריית תל אביב צריכה לשחרר 166 יחידות דיור לציבור.
<אהרון בן נון: מדובר על כמעט 800 מיליון שקל.
<אהרון בן נון: אנחנו, משפחת בן-נון, מתיישבת הסוכנות היהודית.
<אהרון בן נון: מתיישבי הסוכנות היהודית, עם כל הכבוד לרשות הפיתוח ו/או תשובה ו/או מינהל מקרקעי ישראל, קודמים.
<אהרון בן נון: מתי הומצא מינהל מקרקעי ישראל, מתי הומצאה רשות הפיתוח, מתי חוק נכסי נפקדים חוקק?
<אהרון בן נון: אנחנו לפניהם.
<אהרון בן נון: אנחנו בעלי זכות בקרקע.
<אהרון בן נון: אנחנו דורשים את הקרקע שלנו על פי מודד.
<אהרון בן נון: אני מדבר על כל הוותיקים שהוכיחו שהם היו שם לפני 15.4.1953.
<אהרון בן נון: זה אבסורד שבתגובת המדינה לבג"ץ של גלעד חריש, נאמר שעם כל מי שיוכיח שהוא היה שם לפני 15.4.
<אהרון בן נון: 1953 ייערך חוזה ללא קבלת דמי היתר.
<יוסף זיתוני: נולדתי בכפר שלם א'.
<יוסף זיתוני: אנחנו נמצאים בפני תופעה הולכת ומתדרדרת, מאחר ועיריית תל אביב החליטה שאנחנו חיים במתחם שלא שייך לכפר שלם א'.
<יוסף זיתוני: זה בזמן שייסדנו המון המון דברים, אם זה מגרש כדורגל שאני ייסדתי, אם זה לגדל 4 ילדים ו-8 נכדים.
<יוסף זיתוני: נולדנו למציאות הזאת.
<יוסף זיתוני: נכון להיום אנחנו נחשבים לפולשים.
<יוסף זיתוני: לא רק שעיריית תל אביב ללא מפסיקה את המשפטים האלה, היא גם זורקת את כל התיק הזה על הממשלה כדי שתפצה אותנו.
<יוסף זיתוני: לא איכפת להם שיפצו אותנו, אבל שזה יבוא מהממשלה.
<יוסף זיתוני: זו לא דרך.
<יוסף זיתוני: הדרך היא שעיריית תל אביב תבוא, היא הפקיעה לנו אדמות.
<יוסף זיתוני: אי אפשר לסלק אנשים שנולדו למציאות הזאת וחיו את כל הזבל והחרא הזה ממתי שהם נולדו, אם בשלוליות, בחוסר כבישים, בהזיות ובפחדים.
<יוסף זיתוני: די, הכיס ריק, אין לנו כוח למשפטים האלה.
תמר זנדברג: הבוקר היינו בדיון בנושא כפר שלם.
תמר זנדברג: יש את שכונת הארגזים.
תמר זנדברג: יחד איתך הוועדה הזאת ביקרה במקום.
תמר זנדברג: יש הצעת חוק שעומדת על השולחן.
תמר זנדברג: אנחנו עכשיו בנושא של גבעת עמל.
תמר זנדברג: אני שמחה שכל הדברים האלה מגיעים לכאן, כי נושא ההסדרה ואיך מדינת ישראל מתייחסת לאזרחיה, לתושביה בתוך גבולותיה, עלה לאחרונה לדיון.
תמר זנדברג: דווקא היה לנו לחץ חיצוני מחוץ לגבולות מדינת ישראל.
תמר זנדברג: מדינת ישראל הראתה שהיא יכולה להסדיר דברים בצורה שלפחות בעיני היא בניגוד לבית המשפט, בניגוד לשלטון החוק.
תמר זנדברג: זה דבר שלא קיים במקרה הזה, כי לא מדובר פה על אדמות פרטיות, מדובר על אדמות מדינה, על אדמות עירייה.
תמר זנדברג: ציינת קצת את ההיסטוריה.
תמר זנדברג: ללא ספק יש כאן את מלוא הלגיטימציה ההיסטורית והמוסרית.
תמר זנדברג: אם זה היה זרז בשביל שאנחנו עכשיו נלך להסדרה, ואני מדברת ספציפית על 3 השכונות בעיר שאני גרה בה - כפר שלם, שכונת הארגזים וגבעת עמל, אז אולי עשינו משהו טוב בעניין הזה.
תמר זנדברג: מה אפשר וצריך לעשות?
תמר זנדברג: העיקרון שמובא בהצעת החוק שעליה אנחנו דנים הוא עיקרון שבמחלוקת.
תמר זנדברג: תראו, יש כאן סוגיה היסטורית.
תמר זנדברג: עברו שנים.
תמר זנדברג: משפחה שהייתה משפחה אחת, היום היא יותר.
תמר זנדברג: על זה בסוף המחלוקת.
תמר זנדברג: אותו יזם יכול היה לתת דירה תמורת דירה, אבל מה לעשות שיש בנים ממשיכים.
תמר זנדברג: בנים ממשיכים זה עיקרון שכבר הוכר בהרבה מאוד מקרים.
תמר זנדברג: הוא הוכר בקיבוצים, בדיור הציבורי.
תמר זנדברג: אחת העוולות המרכזיות שעשו זה שקיצצו את הזכויות של הדייר הממשיך.
תמר זנדברג: יש המון דברים שעוברים בירושה.
תמר זנדברג: דובר על מס ירושה, על מס דירה שלישית.
תמר זנדברג: עושר עובר בירושה, אבל יש עוד דברים שעוברים בירושה.
תמר זנדברג: גם בית עובר בירושה, גם עוני עובר בירושה, גם נחלה.
תמר זנדברג: זה שבמקרה הזה נעשה איזה שהוא "קאט", נגיד שפה אין ירושה, אנחנו נעשה עוול, אנחנו נמשיך לגלגל את העוול הזה מדור לדור.
תמר זנדברג: יש לנו את המשולש הלא קדוש, רואים אותו בהרבה מקומות, של ממשלה, עירייה ויזם.
תמר זנדברג: הם חשבו שהם יכולים לסגור את הדברים מעל לראש של בני האדם, של התושבים, של האזרחים.
תמר זנדברג: הם חשבו שאפשר למכור את הקרקע עם האנשים עליה, בלי לשאול מי, מה, לאן ילכו, מה קורה שם, למי זה שייך, מי גר שם.
תמר זנדברג: העירייה והממשלה אומרות שזה שלהן.
תמר זנדברג: התביעה שלנו היא שאת כל העסקאות שעשיתם על הגב של התושבים אתם תעצרו.
תמר זנדברג: זה נכון לגבי שכונת הארגזים, לגבי שכונת גבעת עמל.
תמר זנדברג: יש הליכים משפטיים והליכי פינוי וסילוק מהבתים שמתנהלים כרגע.
תמר זנדברג: כל פעם אנחנו חוזרים לפה.
תמר זנדברג: כל פעם, גם בהתערבותך, אדוני היושב ראש, אנחנו מדברים עם אביגדור יצחקי, אנחנו מדברים עם השר הזה וההוא.
תמר זנדברג: איכשהו פה זה נעצר, שם זה נעצר.
תמר זנדברג: זה לא יכול להמשיך ככה.
תמר זנדברג: חייבים לקחת בחשבון את הליכי האכיפה, הפינוי והסילוק של אנשים מהבית.
תמר זנדברג: האנשים האלה חיים עם חרב על הצוואר, הם חיים מאי ודאות.
תמר זנדברג: בביקורים שלנו שם אנחנו שומעים שזה מביא ללחצים נפשיים, שזה מביא למצב שאנשים לא יודעים מה יהיה.
תמר זנדברג: יש אנשים מבוגרים, יש ילדים.
תמר זנדברג: זה חוסר ודאות שאי אפשר לתאר.
תמר זנדברג: הדבר השני שצריכים לקחת בחשבון זה את תמונת המצב ההיסטורית, כולל את מספר המשפחות שקיימות היום.
תמר זנדברג: הרי אף אחד לא עבר לגבעת עמל ולשכונת הארגזים בשבוע שעבר או בשנה שעברה.
<מלכה אלפסי: זה לא המצב בגבעת עמל.
תמר זנדברג: נכון, זה לא המצב.
תמר זנדברג: המחשבה שאפשר ללכת רק אחורה, רק להתייחס לבעלי הקרקע המקוריים, או שאפשר לקחת סכום כסף ולחלק אותו כך שאם יצא 200 אלף שקל למשפחה עם זה היא תצטרך להסתדר, זו מחשבה שלא יכולה להוביל אותנו.
תמר זנדברג: צריך להוביל אותנו הצורך, כאשר הצורך צריך להיות במונחים של דיור.
תמר זנדברג: משפחה לא יכולה לצאת מהדבר הזה בלי דירה, בלי מקום מגורים.
<ניסים שירזי: למה הדבר דומה?
<ניסים שירזי: לאימא שאוהבת ילד אחד יותר מאשר ילד אחר.
<ניסים שירזי: אני מרגיש הילד הכושי.
<ניסים שירזי: מה הכוונה?
<ניסים שירזי: הקיבוצים זה הילד עם העיניים הכחולות שהאימא, שזאת הממשלה, אוהבת אותו יותר.
<ניסים שירזי: יש להם דורות ממשיכים, יש להם חלקות.
<ניסים שירזי: אני רוצה לראות שהממשלה או העיריות ינסו לעשות שריר כלשהו על בני הדודים שלנו ביפו.
<ניסים שירזי: אין לי שום דבר נגדם, יש לי הרבה חברים כאלה.
<ניסים שירזי: אליהם לא באים, יש פחד.
<ניסים שירזי: אותנו, שאנחנו הילדים הקטנים, התינוקות השבויים, באים ודורסים, עושקים.
<ניסים שירזי: צריך לעשות לזה סוף.
<ניסים שירזי: אני לא פוליטיקאי, אני לא מבין בדברים האלה, אני איש פשוט.
<ניסים שירזי: הילדה שלי שואלת אותי, "אבא, רוצים לזרוק אותנו מהבית?
<ניסים שירזי: " אני אגיד לכם את האמת, הלב שלי נקרע לגזרים.
<ניסים שירזי: אני אומר, לאיפה הגענו.
<ניסים שירזי: אף אחד לא מדבר על זה, כולם מדברים על פיצויים, על כסף.
<ניסים שירזי: איפה הרגש, איפה האינטליגנציה הרגשית, איפה האינטליגנציה החברתית?
<ניסים שירזי: אנחנו אחים.
<ניסים שירזי: איפה עניי עירך קודמים, איפה עניי ביתך?
<ניסים שירזי: איפה כל הדברים האלה?
<ניסים שירזי: הלב שלי נקרע לגזרים.
<ניסים שירזי: מה אני עונה לילדה?
<ניסים שירזי: מדובר בילדה חכמה.
<ניסים שירזי: מה אני אענה לה?
<ניסים שירזי: למרות הבטחות חוזרות ונשנות של העירייה שעושים עיכוב, כבר 3 פעמים עצרו לי את הוראות הקבע.
<ניסים שירזי: זה נגד החוק.
<ניסים שירזי: 3 פעמים הייתי צריך ללכת ולהסדיר כסף עם כל מיני הוראות קבע למיניהן.
<ניסים שירזי: מדובר בעוגמות נפש שלא מסתיימות.
<ניסים שירזי: אני אומר, ריבונו של עולם, איפה קצת רגש, קצת איכפתיות.
<ניסים שירזי: אני רוצה להוקיר תודה לכל מי שמטפל ועוזר בדבר הזה.
<ניסים שירזי: כשאני יודע שחבר הכנסת דודי אמסלם יושב בראש הוועדה הזאת, אני באופן אישי ישן טוב בלילה.
<ניסים שירזי: תודה על הכל.
דוד אמסלם: תודה, ניסים, הדברים שלך ריגשו אותי.
<ליאור בנדר: יש לנו 400 משפחות.
<ליאור בנדר: אני בן 63, נולדתי במקום.
<ליאור בנדר: זרקתם אותנו.
<ליאור בנדר: אני פונה לצרפת, לארצות הברית בשביל משכנתא.
<ליאור בנדר: למה?
<ליאור בנדר: כי בישראל לא יתנו משכנתא לאדם בן 63.
<ליאור בנדר: איפה אני נמצא, איפה נמצאים הילדים שלי, איפה נמצאים הנכדים שלי?
<ליאור בנדר: יש שטח שאפשר לפתור את הבעיה.
<ליאור בנדר: הצגנו להם מתווה.
<ליאור בנדר: אפשר לתת אחוזי בנייה ליזם, לא איכפת לנו שיבנה וייקח מיליארדים, אבל תנו לנו פתרונות דיור.
<ליאור בנדר: לאן אתם רוצים לשלוח אותנו?
<ליאור בנדר: כל שלולית עברתי, כל נחש הרגתי במקום.
<ליאור בנדר: היום הם באים כי השטח עלה.
<ליאור בנדר: מה קרה פה?
<ליאור בנדר: מה איתנו?
<ליאור בנדר: על זה צריכים לתת את הדעת.
<ליאור בנדר: אתם רוצים לקחת את השטח?
<ליאור בנדר: קחו, אבל תנו לנו פתרונות דיור, תכניסו אותנו לדירות.
<ליאור בנדר: קחו את השטח, שיהיה לכם מיליארדים, זה לא מעניין אותנו.
<ליאור בנדר: אנחנו לא רוצים כסף, אנחנו רוצים פתרונות דיור.
<ליאור בנדר: כמו שהוא אמר, לאן הילדה שלו תלך?
<ליאור בנדר: אם הוא חזר מהעולם של בלגנים, גם הילדה שלו תלך לבלגנים?
<ליאור בנדר: צריך לבוא ולשבת, לתת פתרונות לכל הדיירים שם.
<ליאור בנדר: באה העירייה ואומרת שיש פולשים.
<ליאור בנדר: יש פולשים?
<ליאור בנדר: מי יצר את המפלצת הזאת?
<ליאור בנדר: אתם.
<ליאור בנדר: אדוני, אם הוא פלש, תוציא צו מינהלי.
<ליאור בנדר: אם לא צו מינהלי, צו שיפוטי.
<ליאור בנדר: 20 שנה, 25 שנה אתה נותן לו לשבת, אחר כך אתה בא ואומר לו לשלם קנסות, לשלם עורכי דין, והשופט שואל אם יש לך טאבו.
<ליאור בנדר: מה זה השטויות האלה?
<ליאור בנדר: אנחנו יודעים שאין לנו סיכוי בבית משפט.
<ליאור בנדר: מי שיכול להציל אותנו זה הבית הזה.
<ליאור בנדר: אם לא הבית הזה, הרבה משפחות וילדים ישבו לכם על הכנף.
<רונית אלדובי: 147 משפחות גרות בגבעת עמל, כולן מכירות אחת את השנייה.
<רונית אלדובי: מאז שהתחילו הפינויים החיים שלנו לא חיים.
<רונית אלדובי: במקום ללכת לעבודה אנחנו כל הזמן מנסים להציל את העור שלנו.
<רונית אלדובי: זה עינוי שחייב להיפסק.
<רונית אלדובי: אנחנו חייבים שיהיו לנו הישגים אמיתיים, אנחנו חייבים שהחוק הזה יעבור בקריאה ראשונה.
<רונית אלדובי: תשובה לא מגיע לפה כי שום דבר לא קורה פה.
<רונית אלדובי: בשביל מה הוא יבוא אם הוא רואה שהדברים פשוט תקועים?
<יצחק אמסלם: מה שמפריע לי זה שיש אוכלוסייה, למשל בעמונה, שיש לה כוח פוליטי.
<יצחק אמסלם: שם אין בעיה, שם האזרח נחשב לאזרח סוג א', מטפלים בו.
<יצחק אמסלם: מפריע לי שיש חוק לאחד, יש חוק לשני.
<יצחק אמסלם: זה מה שהכי הרבה מקומם פה.
<יצחק אמסלם: מאפליה מתקנת חוזרים לאפליה ששייכת לקטע העדתי, לקיפוח המתמשך והמכוון לאורך כל השנים.
<יצחק אמסלם: על זה צריך לתת את הדעת.
<ג'קי אורן: הייאוש מחלחל לכל בית ובית ברגע שיש גזר דין, ברגע שמתנהלים משפטים ודיונים.
<ג'קי אורן: הייתי רוצה לבקש מהוועדה הזאת לעצור את התהליכים, לתת לנו להמשיך לחיות בכבוד.
<חנה רומנו: אני מרגישה מאוד בנוח לשבת כאן, אלה התושבים שלנו.
<חנה רומנו: זה לא מקרה שהשכונות התל אביביות הן השכונות שאנחנו מגיעים למתווה.
<חנה רומנו: גם במתחם גבעת עמל העירייה נכנסה.
<חנה רומנו: העירייה רואה את התושבים כתושבים שלה.
<חנה רומנו: אנחנו מוכנים להמשיך ולהשתתף בגישורים מול היזמים.
<חנה רומנו: לא זימנו אותנו לוועדה האחרונה.
<חנה רומנו: אנחנו נשמח להשתתף ולתרום.
<חנה רומנו: כך גם לגבי שכונת הארגזים ופארק דרום.
<חנה רומנו: הסכמנו להקפיא את כל ההליכים המשפטיים כנגד מי שאין לו דירה חלופית, וזה רק בגין הפן החברתי, הצדק החברתי.
<חנה רומנו: לגבי מי שאין לו דירה, או מי שמתגורר בשטח תקופה ארוכה, אנחנו הסכמנו להקפיא את ההליכים.
<חנה רומנו: זה דבר שהעירייה עשתה, העיריה מקדמת.
<חנה רומנו: מר בן-נון, עיריית תל אביב רכשה את השטחים האלה בגבעת עמל.
<חנה רומנו: אנחנו נשמח להשתתף בדיונים לגבי גבעת עמל על-מנת לתרום את חלקנו.
<אהרון בן נון: יש לי את המכתבים.
<ערן ניצן: תודה ליושב-ראש.
<ערן ניצן: נפגשנו עם התושבים יחד עם חברת הכנסת מועלם וחבר הכנסת חנין.
<ערן ניצן: לבקשתך, היושב-ראש, התעמקנו בסוגיה.
<ערן ניצן: עד עכשיו המילה "אוצר" לא עלתה פה.
<ערן ניצן: בסוף יש יזם, יש דיירים ויש עירייה.
דוד אמסלם: ואין מדינה.
<ערן ניצן: באופן פורמאלי אין.
<ערן ניצן: נכנסנו לעובי הקורה, ישבנו עם התושבים, אנחנו מבינים את הכאב.
<ערן ניצן: לפני הסכסוך הכספי יש פה כאב אמיתי של אנשים, לכן אנחנו מאוד מאוד צנועים ונזהרים בהתייחסות.
<ערן ניצן: אנחנו מאוד מכבדים.
<ערן ניצן: יש לנו בעיה קשה, משום שיש פער כמעט בלתי נתפס בין שני צדדים.
<ערן ניצן: אתה מביא, מזמן ודן פה היום בצד אחד.
<ערן ניצן: יש פער מאוד גדול מאוד באינפורמציה ובכוונות של הצד השני של המטבע, שאלה היזמים.
<ערן ניצן: את מרבית הזמן הקדשנו לתושבים, לחברת הכנסת שולי מועלם וחבר הכנסת דב חנין, כדי לראות איך אפשר להתקדם.
<ערן ניצן: כדי שאנחנו כמדינה נוכל לעזור אנחנו קודם כל צריכים את הבסיס של הבסיס, וזה להבין מי נמצא.
<ערן ניצן: הטענה הבסיסית של היזמים, שאני קצת מרגיש נבוך לתאר אותה אבל צריך להתייחס אליה, שעל אותם 60 משפחות מ-1948 אין חילוקי דעות, ודאי שהן זכאיות לפיצוי.
<ערן ניצן: הבעיה שהדיונים הולכים ומתגלגלים לדורות הבאים.
<ערן ניצן: אני משוכנע שאף אחד מחבר הכנסת לא היה רוצה לראות מצב שבו חוק נותן פיצוי למי שקיבל פיצוי בעבר.
<ערן ניצן: דרך אגב, זה עלה מול התושבים, כולם מסכימים לזה.
<ערן ניצן: כדי שנתמודד עם טענות היזמים אנחנו צריכים לראות מי 80 בתי האב שנמצאים.
<ערן ניצן: זה חשוב לנו.
<ערן ניצן: ביקשנו מחברי הכנסת להציג את רשימת 80 בתי האב האלה.
<ערן ניצן: עלה בדיון עם חברי הכנסת שייקבע בחוק, ברחל בתך הקטנה, שהיזם יישא בעלויות.
<ערן ניצן: הפער האמיתי שצריך ללבן אותו, ואני מציע לקחת זמן ללבן אותו כי הוא חורג מגבעת עמל, הוא בהגדרת זכאי.
<ערן ניצן: כל מי שהוא בן 21?
<ערן ניצן: זו שאלה קשה שתלווה אותנו בשכונת הארגזים.
<ערן ניצן: העיקרון שקבוע בהצעת החוק שאומר שמי שהיה שם לפני המועד הקובע, שזה שנת 48, וכל מי שהוא בן 21, הוא פורץ את ההגדרות שלנו בסכסוכי קרקע רבים בכל המדינה, כמו ההתמודדות של המדינה עם בנייה בלתי חוקית בהרבה מקומות.
<ערן ניצן: זה אירוע שחייבים ללבן ולהבהיר אותו לחברי הכנסת.
<ערן ניצן: אני כבר אומר לכם שהמאמצים נושאים פרי, יש דינמיקה.
<ערן ניצן: העירייה מגויסת, הממשלה מנסה לעזור.
<ערן ניצן: נדמה לי, אני אומר בצניעות, שגם היזמים מבינים ששעון החול מתקתק.
<ערן ניצן: הדברים אמורים להיפתר בקרוב.
<ערן ניצן: גם אנחנו רוצים שהם ייפתרו.
<ערן ניצן: כדי לגבש את הרעיון שאומר שהיזם נושא בתוצאות, חייבים ללבן את הסוגיות האלו של הגדרת הזכאי.
<ערן ניצן: זה לא כל כך פשוט.
<ערן ניצן: ההגדרות פה הן רחבות מידי, לכן הבקשה שלנו אליך, אדוני היושב-ראש, היא לתת לנו את הזמן הזה עם חברי הכנסת.
<ערן ניצן: אני לא בטוח שהקריאה הראשונה מזרזת את הפתרון.
<ערן ניצן: אני חושב שהדינמיקה פה היא דינמיקה חיובית.
<ערן ניצן: אני שומע מהיזמים שיש להם אינטרס כלכלי ענק לפתור את הסוגיה הזאת.
<ערן ניצן: אנחנו מקווים שזה באמת יקרה.
<ערן ניצן: אנחנו נפתח את השיח עם המציעים, עם היושב-ראש על הגדרת הזכאים, כאשר בטווח זמן שתקבע נחזור אליך, נציג לך לאן התקדמנו, מה התקדם בשטח, לאן אפשר לקחת את זה.
תמר זנדברג: יש רשימה.
<איגי פז: מה שאמר משרד האוצר מקובל, זה משהו שהגענו אליו בשיח שהיה עם משרד האוצר, עם חברי הכנסת ועם חלק מהתושבים.
<איגי פז: העיקרון שלפיו היזם יישא בנטל הפיצוי הוא באופן עקרוני מקובל עלינו, הוא תואם את ההסכם של שנת 61.
<איגי פז: להתייחס למעגל הזכאים ולהיקף הפיצוי קצת קשה לי, כי כרגע אין איזה משהו מגובש.
<איגי פז: ברגע שיונח איזה שהוא נוסח מגובש של היקף הפיצויים, של מעגל הזכאים לפיצוי, נוכל להתייחס להיבטים המשפטיים ביחס להצעת החוק.
<ליאת יצחקי-יגל: מתייחסים אלינו כמו אל מישהו בבית מטבחיים.
<ליאת יצחקי-יגל: מסתכלים עלינו כצרה אחת גדולה.
<ליאת יצחקי-יגל: אנחנו בני אדם, אנחנו אנשים עם רגשות.
<ליאת יצחקי-יגל: אנחנו סובלים מפוסט טראומה, מדיכאון, מחרדות.
<ליאת יצחקי-יגל: כשהיינו בבית משפט זה היה ממש כמו בית מטבחיים.
<ליאת יצחקי-יגל: הגיע הזמן לעשות לזה סוף, אין לנו אוויר.
דוד אמסלם: יש שתי נקודות מוצא שאני חושב שהן חשובות.
דוד אמסלם: כשאנחנו מדברים על האוצר, אנחנו מדברים על האוצר פלוס העירייה.
דוד אמסלם: העירייה היא חלק מהעניין.
דוד אמסלם: כשאתם יושבים עם חברת הכנסת שולי מועלם ועם נציגי התושבים, העירייה היא חלק מהעניין, היא בילט-אין בעניין.
דוד אמסלם: אני לא נכנס לתחולת החוק.
דוד אמסלם: אתם הגשתם את החוק, לכן אני לא מתערב בו כל כך.
דוד אמסלם: אני לא מקבל את הנחת העבודה שהאחריות היא לא של המדינה.
דוד אמסלם: אני לא נכנס מי מביא, כמה ולמה, זה לא מעניין.
דוד אמסלם: מצידי שהיזם יביא את כל הפרויקט, מה איכפת לי.
דוד אמסלם: מצידי שהמדינה תגיד: אתה יודע מה, אתה בכלל לא אשם, אני אשלם את הכל.
דוד אמסלם: האחריות היא אחריות על של המדינה.
דוד אמסלם: אני מזהה שאת הטעות הראשונה היא עשתה בכך שהיא מכרה מתחם עם הדיירים.
דוד אמסלם: ברגע שהיא עשתה את זה היא לא השתחררה מאחריות.
דוד אמסלם: היא עשתה משהו מוטעה.
דוד אמסלם: אפשר להחזיר את הגלגל אחורה, אבל לא רוצים.
דוד אמסלם: האחריות שאני רואה אותה כרגע היא אחריות של המדינה, אני גם אמרתי את זה בשלבים הקודמים.
דוד אמסלם: לי אין שיג ושיח עם היזם.
דוד אמסלם: יזם רגיל, ואני העסקתי עשרות ואלפים כמוהו, בא להרוויח כסף.
דוד אמסלם: כשהקבלן קם בבוקר, התפקיד שלו הוא לא לעשות גמילות חסדים.
דוד אמסלם: אם הוא רוצה לעשות גמילות חסדים, הוא הולך לבית הכנסת ותורם.
דוד אמסלם: הוא קם לעשות כסף.
דוד אמסלם: המדינה לא משאירה את התושבים מול היזם.
דוד אמסלם: ברגע שהם מול היזם הם מפסידים את האירוע.
דוד אמסלם: המדינה מלמעלה מנהלת את האירוע, לכן אתה פה.
דוד אמסלם: הנושא שהגדרתי אותו זה גבעת עמל, אבל אמרתי שהטריגר לדיון שלי כאן הוא לא גבעת עמל.
דוד אמסלם: אמנם גבעת עמל זה האירוע האחרון שהולך להיות הכי פתור, אבל דרך הדיון הזה אני מתייחס לשכונת הארגזים, לשכונת ליפתא.
דוד אמסלם: אני רואה את כולם כמקשה אחת.
דוד אמסלם: לא לכולם את אותו סוג טיפול, את אותו פתרון.
דוד אמסלם: ערן, שמעת את האנשים שאמרו שגם ככה לא שפר גורלם, שגם ככה יש להם צרות.
דוד אמסלם: אני מרגיש את מה שעובר על האנשים האלה, אני בא משכונה דומה לזו.
דוד אמסלם: הוא אומר לך שתדברו איתו מהרגש, מהנשמה.
דוד אמסלם: ברגע שהוא הגיע לבית משפט, ברגע שהוא הגיע לעירייה, ברגע שהוא הגיע לפורמליסטיקה הוא הפסיד את האירוע.
דוד אמסלם: גם אם היו לו כמה לירות בכיס, גם אותם הוא הפסיד.
דוד אמסלם: הוא לא בא לך משם.
דוד אמסלם: אין לאנשים האלה מסמכים, הם לא ידעו שהם צריכים מסמכים, גם לא נתנו להם אף פעם מסמכים, לא ביקשו מהם מסמכים.
שולי מועלם-רפאלי: רק כשהם ביקשו לרכוש, אמרו להם שלא.
דוד אמסלם: האירוע לא הולך לקטע הפורמאלי, הם לא שם.
דוד אמסלם: צריך לבוא עם הרבה נשמה, עם הרבה סבלנות.
דוד אמסלם: כל אחד זה אירוע אחר, כל משפחה זה עולם ומלואו.
דוד אמסלם: יש אחד שגדל ברחביה, יש אחד שגדל במוסררה, יש אחד שגדל בליפתא.
דוד אמסלם: אף אחד לא בחר איפה להיוולד.
דוד אמסלם: שכל אחד ינסה להכניס את עצמו בנעלי חברו, אז אני מניח שהפתרונות שהוא יציע יהיו יותר הגיוניים ויותר אנושיים.
דוד אמסלם: זה הסיפור שאנחנו צריכים ללכת אליו.
דוד אמסלם: מתחילת הדרך יש לתושבים בקשה אחת לגיטימית והגיונית.
דוד אמסלם: הם אומרים: תשמע, אנחנו נמצאים בהליך של הסדרה, אל תפנו אותנו עד שנגמור.
דוד אמסלם: כשעושים הפסקת אש לא יורים, עושים הפסקת אש, מלבנים את העניין.
דוד אמסלם: אם בסוף יסתבר שלא מגיע לפלוני או לאלמוני, אז יגידו.
דוד אמסלם: לא הורסים לו את הבית בגלל שהקבלן צריך לבנות.
דוד אמסלם: ממאיסים על התושבים כל כך את החיים, כדי שהם ילכו לבד.
דוד אמסלם: אם ינתקו לו את המים, ישימו לו חומה מסביב, איך הוא יחיה שם?
דוד אמסלם: צריך להגיד ליזם: תקשיב, עד שלא נגמור את הסיפור הזה - כמובן שצריך לתחם אותו בזמן - תעצור.
דוד אמסלם: אם הם חיים שם כמה עשרות שנים, עוד חצי שנה לא יקרה כלום.
דוד אמסלם: אני אקיים דיון נוסף.
דוד אמסלם: אני מבקש שתבואו עם כל הנשמה כדי לייצר פתרון.
דוד אמסלם: אני כרגע בא מדיון לדיון.
דוד אמסלם: אין תכלית לדיון לכשעצמו.
דוד אמסלם: אם לא מביאים את זה לפתרון, בשביל מה לעשות דיונים?
דוד אמסלם: אני מרגיש שאני שנה במקום.
דוד אמסלם: היינו בנקודה מסוימת בתחילת הדרך, התקדמנו, אנחנו לא באותה תחנה, לפחות מנטלית, אבל אני מבקש להביא את זה להכרעה, לסיום.
דוד אמסלם: צריך להיכנס לכל שכונה, לתת לה מתווה לפתרון.
דוד אמסלם: דיברתי עם כל האנשים בשכונת הארגזים שישבו איתי לפני חודש.
דוד אמסלם: אמרתי להם שלא כל אחד מהם יקבל את אותו פיצוי.
דוד אמסלם: חלק יהיו מרוצים, חלק יהיו מבסוטים, חלק בינוני, לא ככה וככה, וחלק כועסים.
דוד אמסלם: אנחנו צריכים להיות שלמים עם הפתרון.
דוד אמסלם: העסק צריך הגינות ורחמים.
דוד אמסלם: לא מדובר באנשים שאוספים נדל"ן.
דוד אמסלם: אם יש כאלה, תתייחס אליהם בהתאם.
דוד אמסלם: בסוף זה בן אדם שאם הוא לא יבוא לך מכאן, הוא יבוא לך מהדיור הציבורי.
דוד אמסלם: אם לא מהדיור הציבורי, הוא יבוא מלשכת הרווחה.
דוד אמסלם: צריך לבוא בקטע הזה עם קצת יותר רחמים, לא ייקוב הדין את ההר, לא מהזווית של השקלים.
דוד אמסלם: צריך לחשוב מחוץ לקופסא, זה נושא לא פשוט.
דוד אמסלם: זה לא נושא שחתכנו, נגמר, זהו.
דוד אמסלם: צריך לבנות איזה שהוא מתווה שהצדק מבקש אותו.
דוד אמסלם: אם אני אתן את הקצוות, ברור לחלוטין שלגבי אחד שגר במקום 30,40 שנה אין על מה לדבר, ולגבי אחד שבא לפני חודש יהיה סיפור אחר.
דוד אמסלם: אני לא משווה אחד שבא לפני חודש לאחד שבא לפני 10 שנים.
דוד אמסלם: אני בונה איזה מתווה הגיוני.
דוד אמסלם: בוודאי שאחד שדינו 10 שנים לא יהיה כמו של אחד שגר שם 50 שנה.
דוד אמסלם: בסוף גם הם לא טיפשים.
דוד אמסלם: בן אדם סביר, אני מספר לך, יודע בבטן מה צריך להיות.
דוד אמסלם: לפעמים הוא מנסה למקסם תועלת, זה בסדר, זה לגיטימי, אבל בסוף הוא מקבל את הדין כשהוא מרגיש שלא דפקו אותו יותר מידי, כשהוא מבין שזה פחות או יותר מה שצריך להיות.
דוד אמסלם: הבן אדם מתקומם כשהוא מבין שעשו לו עוול.
דוד אמסלם: אז הוא לא מסוגל לעכל את זה.