GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שמחה בניטה:
לוועדה הציבורית יש זכויות מעל והזכויות מעל הוועדה העליונה הן גם לחרוג מהתקנות.
<שמחה בניטה:
אני חושבת שייעשה צדק עם כולם, גם עם עובדי הרשות וגם עם האזרחים – בסך הכול הם צריכים גם לשרת את האזרחים – אם תוקם ועדה ציבורית שתשב ותדון על התיקים הספציפיים האלה והיא תוכל, לפי המקרים, לחרוג מהתקנות.
<שמחה בניטה:
אז לא יטענו כל הזמן שאלה תקנות.
<שמחה בניטה:
גם בבתי המשפט הם טוענים שזאת התקנה והם לא יכולים לעבור עליה.
<שמחה בניטה:
זה יכול להוות פתרון יותר מכל דבר אחר.
<שמחה בניטה:
כמובן שבוועדה יהיו גם נציגי נכים.
דוד אמסלם:
בבקשה, מר סלומה, אני לא רוצה לפסוח עליך.
<אברהם יוסף סלומה:
אנחנו נכים אבל לא בני אדם.
<אברהם יוסף סלומה:
כך קבעה המדינה, שאנחנו לא בני אדם.
<אברהם יוסף סלומה:
אם היינו בני אדם, היו מחוקקים את החוקים ואת התקנות בצורה אחרת.
<אברהם יוסף סלומה:
אין אף תקנה לטובת נכה או קשיש אלא הכול לטובת העובדים הזרים.
<אברהם יוסף סלומה:
אין אף תקנה לטובתנו.
<אברהם יוסף סלומה:
אם הייתה, זה היה אחרת.
<אברהם יוסף סלומה:
עובד זר יכול לעזוב אותך בלי שום בעיה ולא נענש.
<אברהם יוסף סלומה:
התקציב שאנחנו מקבלים עבור אחזקת עובד בטל בשישים מול העלות.
<אברהם יוסף סלומה:
למה?
<אברהם יוסף סלומה:
אנחנו לא בני אדם?
<אברהם יוסף סלומה:
תודה רבה.
<שלום קוטשר:
את רוב הדברים החשובים אמר ידידי אברהם סלומה, יושב ראש עמותת אנש"ים.
<שלום קוטשר:
שוב, אני רוצה להדגיש שמצד אחד באים להקל גם על המטופלים וגם על המטפלים, זה גם מקל על המטפלים, צריך לחשוב גם על העניין הזה שלא יאושר עובד שנטש מטופל לפני שהוא עובר למטופל אחר.
<שלום קוטשר:
הוא לא יאושר.
<שלום קוטשר:
אם הוא נטש והוא לא חיכה עד שיבוא מחליף, זאת נטישה ולא מגיע לו הפרס לעבור למטופל אחר.
<שלום קוטשר:
בעניין של האיסורים הגיאוגרפיים יש אבסורד שבית יד בית אי אפשר להעביר מטפל כי זה שייך לאזור אחד וההוא שייך לאזור שני לפי איזושהי חלוקה גיאוגרפית מתקופת המנדט.
<אילנה סוי:
זה מ-1946.
דוד אמסלם:
אני לא רוצה להיכנס לזה.
<אברהם יוסף סלומה:
בתקופת המנדטד יכלו להעביר בהרבה יותר קלות.
דוד אמסלם:
עוד מעט יענה לנו משרד הפנים.
דוד אמסלם:
היות ואת שואת, אני אענה.
דוד אמסלם:
כל קו, איפה שלא תעביר אותו, תמיד יש את הבית שהוא פה והבית שהוא פה.
<אילנה סוי:
ברור, אבל צריך להיות איזשהו הגיון.
דוד אמסלם:
אחרי כן נדבר על זה.
<יונה עורקבי:
אני רוצה לדבר על החופש וההבראה שצריך לשלם כל כך הרבה כסף אותו אני לא יכולה לשלם מהפנסיה של בעלי שמקבל 6,000 שקלים.
<יונה עורקבי:
אני לא יכולה מתוך הסכום הזה לשלם 4,000 שקלים עבור חופש והבראה.
<יונה עורקבי:
אני לא יודעת מהיכן אני אקח את הכסף הזה.
<יונה עורקבי:
חוץ מזה, לא הבנתי למה אני צריכה כל יום שישי לשלם מאה שקלים דמי כיס.
<יונה עורקבי:
לילדים שלי לא שילמתי מאה שקלים דמי כיס ולכן מה הסיפור הזה כאן במדינה?
<יונה עורקבי:
תראה לי אזרח ישראלי שעובד ביום שישי ומקבל אחרי העבודה מאה שקלים דמי כיס.
<אבנר עורקבי:
אדוני, צריך לקיים דיון על זה.
<יונה עורקבי:
מה הדבר הזה?
<יונה עורקבי:
אני לא מבינה מה קורה במדינה הזאת.
<יונה עורקבי:
אני צריכה לשלם ביטוח רפואי, אני צריכה לשלם חופש, אני צריכה לשלם הבראה, אני צריכה לשלם כל מיני דברים שאני לא יכולה לעמוד בהם.
<יונה עורקבי:
יש לי חיתולים, יש לי כדורים, יש לי בית, אני צריכה גם לחיות, לאכול ולשתות, ומאיפה?
<אבנר עורקבי:
צודקת.
<אבנר עורקבי:
צריך לקיים על זה דיון.
דוד אמסלם:
אני רוצה להבהיר את העניינים.
דוד אמסלם:
מי שאמור לדון בנושאים האלה שאת מעלה, זאת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
<אבנר עורקבי:
כאן נעשו הכללים.
דוד אמסלם:
אתה מפריע לי.
<יונה עורקבי:
זה הבן שלי.
דוד אמסלם:
לכן הוא מפריע לי.
דוד אמסלם:
אני אוהב אותו.
דוד אמסלם:
הוא עושה עבודת קודש כאן.
דוד אמסלם:
אני אדבר עם אלאלוף כדי שיעשה את הדיונים כי זה מול הביטוח הלאומי.
דוד אמסלם:
צריך להבין שיש כאן חלוקה בין הוועדות.
דוד אמסלם:
אני נכנס לסיפור הזה כאילו דרך העובדים והתקנה הגיאוגרפית.
<קריאה:
כל זה קשור לקשישים ולנכים.
<קריאה:
הכול מפוזר.
דוד אמסלם:
אין מה לעשות, כל דבר במדינה מפוזר כי אם הקשיש רוצה רישיון נהיגה, זה משרד התחבורה, ואם הוא רוצה בריאות, זה משרד הבריאות.
דוד אמסלם:
אין מה לעשות, ככה זה.
דוד אמסלם:
יונה, את צודקת.
<יונה עורקבי:
ביטוח לאומי משלם לה 2,500 שקלים ואני משלמת 1,300 שקלים.
<יונה עורקבי:
למה אני לא אשלם לפי זה את החופש וההבראה?
<יונה עורקבי:
למה אני צריכה לשלם לפי המשכורת, לפי 4,000 שקלים?
דוד אמסלם:
את צודקת, אבל אני מסביר לך שזאת לא הוועדה הזאת.
<יונה עורקבי:
זה לא נראה לי הגיוני.
דוד אמסלם:
אני אדבר עם אלאלוף שיעשה דיון לגבי הנושא של הזכויות של האנשים היותר מבוגרים, הקשישים ואלה שזקוקים לסיוע.
<יונה עורקבי:
לי אין פנסיה.
<יונה עורקבי:
אני חיה מהפנסיה של בעלי.
דוד אמסלם:
תחליפי אותי לעשר דקות, רבע שעה, אני עולה להצביע וחוזר.
דוד אמסלם:
קוראים לי להצביע.
דוד אמסלם:
(היו"ר יעל כהן פארן)
יעל כהן-פארן:
זה שאתה נותן לי להחליף אותך, זה היסטורי.
<קריאה:
מי הגברת?
יעל כהן-פארן:
אני מהמחנה הציוני.
יעל כהן-פארן:
לכן זה היסטורי.
<אברהם יוסף סלומה:
חברת כנסת חדשה.
יעל כהן-פארן:
כבר לא כל כך חדשה אבל עוד לא קיבלתי מהיושב ראש הנוכחי את הזכות לנהל ישיבות במקומו.
דב חנין:
חברים, זה הרגע לקבל החלטות.
דב חנין:
ברשותך, אני רוצה להגיד משפט ואני מאוד מקווה שזה ימצא את דרכו גם לסיכום של הוועדה.
דב חנין:
גברתי יושבת הראש, גברתי המנהלת, מה שאנחנו רואים כאן בפרשה של התקנות הגיאוגרפיות, צריך לסכם את זה בשתי מלים ולומר שכך נראית מידת סדום.
דב חנין:
ממש סדום ועמורה.
דב חנין:
כל המציאות הזו שבה יש מצד אחד מקום שיש יותר מדי עובדים, אז הם לא יכולים לעבוד כי יש יותר מדי עובדים.
דב חנין:
בפריפריה אנחנו רואים שיש עודף של עובדים.
דב חנין:
במרכז יש פחות מדי עובדים.
דב חנין:
אני כבר לא יודע מהי פריפריה ומה לא פריפריה אבל יש מקומות שיש בהם יותר מדי עובדים ויש מקומות בהם יש פחות מדי עובדים.
דב חנין:
יש עובדים שנמצאים בארץ ואפשר להעסיק אותם.
דב חנין:
יש נכים ואנשים שצריכים סיוע וצריכים את הסיוע הזה דחוף והמערכת בנויה בצורה כזאת שהיא פשוט מתעללת באנשים.
דב חנין:
זה פשוט דבר נורא ואיום.
דב חנין:
לכן ההצעה שלי היא שהוועדה הזאת תקבל החלטה ברורה והיא תכתוב מכתב לשר הפנים.
דב חנין:
התקנות הגיאוגרפיות שאולי היה להן במקור איזשהו רציונל כזה או אחר, איזושהי הנמקה, הפסיקו לעבוד כדבר חיובי והתחילו לעבוד כדבר בעייתי.
דב חנין:
לכן צריך לייצר כאן פתרונות אחרים.
דב חנין:
המערכת הזאת של התקנות הגיאוגרפיות, כמו שהיא היום, מייצרת בעיקר סבל וכאב.
יעל כהן-פארן:
לכל הצדדים.
<אברהם יוסף סלומה:
עד היום, עשרים שנים, הולכים מדחי אל דחי אל דחי.
<טלי יצחקי לפלר:
אני רוצה לציין שהמפה, אין לה שום הגדרה אמיתית של פריפריה.
<טלי יצחקי לפלר:
פריפריה, צריך להתייחס לישובים הקטנים כאל ישובים מועדפים.
<טלי יצחקי לפלר:
לקחת ישוב מתחת לאיקס תושבים, 10,000, 12 אלף, 7,000, לא יודעת כמה, זה יהיה אזור עבודה מועדף למטפלות.
<טלי יצחקי לפלר:
מי שתתמיד שם, תתוגמל לא כספית ולא על חשבון הקשיש או הנכה.
<טלי יצחקי לפלר:
רשות האוכלוסין תאריך להן את האשרה כי זה מה שמעניין אותם, שכר ואורך האשרה.
<טלי יצחקי לפלר:
עובדת יכולה לעבוד באזור מסוים והיא יכולה לעבוד בפתח תקווה או במושב גבעת כוח, שם יש אוטובוס פעם ביום, לאן היא תלך?
<טלי יצחקי לפלר:
לפתח תקווה או לגבעת כוח?
<טלי יצחקי לפלר:
מי הפריפריה האמיתית?
<טלי יצחקי לפלר:
או ישוב מועדף כי כבר איבדנו את העשתונות ואת הצפון עם הפריפריה.
<טלי יצחקי לפלר:
מי הישוב שבאמת הוא בעייתי, גבעת כוח או פתח תקווה?
יעל כהן-פארן:
וכרגע הן מוגדרות באותו מקום?
יעל כהן-פארן:
שתיהן במרכז.
<טלי יצחקי לפלר:
שתיהן במרכז.
<טלי יצחקי לפלר:
זה כמו שהיה עם ניר גלים.
יעל כהן-פארן:
לתושבים של גבעת כוח אין אפשרות להשיג מטפלים כי הם לא רוצים לבוא לגור שם?
<טלי יצחקי לפלר:
אף אחת לא רוצה ללכת לשם.
<טלי יצחקי לפלר:
אין לה שם קהילה, אין לה שם אוטובוס, אז היא תלך לפתח תקווה והיא תלך לכפר סבא כך שתהיה לה עיר מרכזית עם קהילה.
יעל כהן-פארן:
אני מבקשת לשמוע את עידית לבוביץ, רכזת סיעוד מקו לעובד.
<עידית לבוביץ' שקד:
אני שומעת את מה שאומרים כאן.
<עידית לבוביץ' שקד:
האמת היא שרוב הדברים שנאמרו, עשו עבורי את העבודה.
<עידית לבוביץ' שקד:
בעצם מה שהעלו כאן טלי ואילנה מציג את הבעיה.
<עידית לבוביץ' שקד:
אני רק רוצה לציין נתונים עובדתיים כדי שנדע על מה מדובר.
<עידית לבוביץ' שקד:
אנחנו כקו לעובד פנינו למשרד הפנים וטענו שאנחנו עדים למצוקה מאוד גדולה של עובדים בפריפריה שלא מוצאים מעסיק.
<עידית לבוביץ' שקד:
עובדים שמוגדרים כפריפריה ומכתתים את רגליהם בין חברות כוח האדם שטוענות שאין להן עבודה עבורם.
<עידית לבוביץ' שקד:
אז פנינו למשרד הפנים ומשרד הפנים השיב לנו שיש 10,000 בעלי היתר לעומת 8,000 עובדים ולכן למעשה באופן תיאורטי יש אלפיים בעלי היתר מעבר.
<עידית לבוביץ' שקד:
אבל אז הסתכלנו קצת יותר לעומק וראינו שלפי דוח ועדת שושני ודוחות רבים נוספים, כתוב שבפריפריה רק שבעים אחוזים מבעלי ההיתר מעסיקים בפועל.
<עידית לבוביץ' שקד:
זאת אומרת, אנחנו מדברים על 7,000 מעסיקים מול 8,000 עובדים, מה שאומר שיש כאן אלף עובדים.
<אברהם יוסף סלומה:
למה מעסיקים?
<אברהם יוסף סלומה:
מטופלים.
<עידית לבוביץ' שקד:
מטופלים.
<עידית לבוביץ' שקד:
בעלי היתר שמבקשים להיות מטופלים על ידי מטפל סיעודי ולמעשה יש כאן 7,000 מעסיקים פוטנציאליים לעומת 8,000 עובדים.
<עידית לבוביץ' שקד:
יש אלף עובדים שאין להם שום סיכוי למצוא עבודה כי אין מי שיעסיק אותם.
<עידית לבוביץ' שקד:
כשאותם עובדים מצליחים למצוא – תמיד רק בכוחות עצמם וללא שום סיוע – עבודה אצל אנשים כמו אימא של טלי או אימא של אילנה, משרד הפנים אומר להם לא.
<עידית לבוביץ' שקד:
אבל לאן אתם שולחים אותם במקום?
<עידית לבוביץ' שקד:
זאת אומרת, לא נתתם את האפשרות הזאת, כך שלאילנה לא יהיה מישהו שיטפל באימא שלה והעובד הזה יצטרך להמשך לרוץ בין חברות כוח אדם.
<עידית לבוביץ' שקד:
אני אסיים בדוגמה קטנה שתראה מה עשו התקנות האלה.
<עידית לבוביץ' שקד:
פנתה אלינו עובדת שעבדה בדימונה וחיפשה מעסיק במשך חודש וחצי.
<עידית לבוביץ' שקד:
היא עברה 12 חברות כוח אדם שכולן דחו אותה ואמרו שאין מעסיק עבורה.
<עידית לבוביץ' שקד:
אז אמרה לנו המטפלת, אחרי שהיא הגיעה אלינו, שהתקשרה אליה מישהי ואמרה שיש עבודה במושב ליד טבריה והיא נוסעת מדימונה למושב ליד טבריה, כי גם זאת פריפריה, צפון ודרום, ויכול להיות שיש לה עבודה חדשה וסוף סוף התמזל מזלה.
<עידית לבוביץ' שקד:
היא הגיעה לטבריה, חיכתה משהו כמו ארבע שעות בתחנה עד שהתקשרה אליה העובדת הסוציאלית ואמרה, סליחה, בסוף הם לא צריכים עובדת.
<עידית לבוביץ' שקד:
זאת אומרת, לעובד אין שום אפשרות למצוא לעצמו מעסיק באמצעות חברת כוח האדם.
<עידית לבוביץ' שקד:
בואו נהיה כנים, כולנו יודעים מה רוצות לעשות חברות כוח האדם, שזה להביא עוד עובדים חדשים לארץ ואין להן שום עניין להשים עובד שכבר נמצא כאן.
<עידית לבוביץ' שקד:
כל מה שהן רוצות זה להביא עובדים חדשים.
<עידית לבוביץ' שקד:
העובדים לא ימצאו מעסיק, המעסיק לא ימצא מישהו שיטפל בו ובסופו של יום אנחנו נמצא כאן, כמו שהיינו כמה שנים אחורה, שוק עם הצפה של עובדים זרים ללא מעסיק ומטופלים סיעודיים שזקוקים למישהו שיטפל בהם בלי למצוא להם פתרון.
יעל כהן-פארן:
הפתרון שאתם מציעים?
יעל כהן-פארן:
איך מתגמלים את מי שעובר לפריפריה?
<עידית לבוביץ' שקד:
מדינת ישראל יודעת כשהיא רוצה לתגמל את הפריפריה.
<עידית לבוביץ' שקד:
כמו שטלי אמרה, אם זה באפשרויות של הענקת אשרה ממושכת יותר לעובדים שעובדים בפריפריה.
<עידית לבוביץ' שקד:
אני מכירה מטפלים סיעודיים, אני עובדת אתם כבר למעלה משבע שנים.
<עידית לבוביץ' שקד:
אם עובד ידע שיש לו אפשרות להישאר בארץ אפילו עוד שנה אחת, תאמינו לי שהוא יעשה זאת.
<עידית לבוביץ' שקד:
יש דרכים לתגמל, אם זה בקצבאות וגמלאות ראויות יותר למעסיקים שמעסיקים בפריפריה, מטופלים, נכים סיעודיים וקשישים שנמצאים בפריפריה.
<עידית לבוביץ' שקד:
יש דרך לעשות את זה.
<עידית לבוביץ' שקד:
יש דרך טובה לעשות את זה.
יעל כהן-פארן:
נעבור למשרד הפנים.
<שמחה בניטה:
יש כאן נכה שקשה לו לדבר.
יעל כהן-פארן:
בבקשה.
<יעקב בן פורת:
רציתי לספר את הסיפור שלנו.
<יעקב בן פורת:
אנחנו בבית משפחה עם שני ילדים נכים.
<יעקב בן פורת:
הייתה תקופה אחת שהיה לנו עובד שהבאנו והיינו מרוצים.
<יעקב בן פורת:
אחרי כן הוא רצה ללכת וחזר למדינה שלו.
<יעקב בן פורת:
כמה שנים ניסינו למצוא עובד והלכנו לכמה חברות.
<יעקב בן פורת:
באו כל מיני אנשים שלא התאימו.
<יעקב בן פורת:
יש ילדים בבית והם לא רצו לעבוד.
<יעקב בן פורת:
כל פעם היה סיפור.
<יעקב בן פורת:
לא מצאנו מטפל אחרי הרבה זמן ברמה שאנחנו מסתדרים אתו ושההוא מבין אותנו.
<יעקב בן פורת:
כל פעם היה צריך ללמד את העובד מחדש את העבודה.
<יעקב בן פורת:
יש בזה גם בושה כי כל פעם בא מישהו אחר.
<יעקב בן פורת:
עד שמצאנו את העובד, אמרו לנו שהוא מאזור הפריפריה ואנחנו מירושלים ולכן הוא לא יוכל לקבל את האישור.
<שמחה בניטה:
הוא עובד באזור 3.
יעל כהן-פארן:
עד שמצאתם אישור, הוא לא יכול לקבל את האישור.
<שמחה בניטה:
הוא מאזור 3 ולא הייתה לו עבודה באזור 3.
<שמחה בניטה:
הוא עובד אתם כבר כמה חודשים.
<שמחה בניטה:
מדובר בשני ילדים נכים עם ניוון שרירים.
<שמחה בניטה:
תראו אותו, הוא חזק, הוא גבוה, הוא יכול להרים אותם וגם זה נתון מאוד קשה.
<שמחה בניטה:
בבית יש שבעה ילדים מתוכם שניים נכים.
<שמחה בניטה:
בדרך כלל עובדים לא מוכנים לעבוד כשיש עוד ילדים בבית.
<שמחה בניטה:
מדובר במשפחה ומדובר בשני ילדים.
<שמחה בניטה:
הם במצוקה גדולה.
<שמחה בניטה:
עד שהם מצאו עובד ועד שלימדו אותו, עבר זמן.
<שמחה בניטה:
צריך כאן ממש להתחשב במצב הזה ולתת להם.
<שמחה בניטה:
העובד לא עבד.
<שמחה בניטה:
זה לא שהוא עבד וברח מאיזה מקום.
<שמחה בניטה:
הוא שוטט וחיפש עבודה והוא הגיע אליהם.
<שמחה בניטה:
אני חושבת שכאן במקרים הקשים האלה – ויש לי כאן את רוזט שגם היא אימא לילדה – צריך להתייחס אחרת.
<שמחה בניטה:
מקרים כאלה קשים, אני אומרת שכאן חייבים לבוא לקראתם.
<שמחה בניטה:
חייבת להיות כאן ועדה מיוחדת.
<שמחה בניטה:
שוב, ועדה ציבורית שבמקרים הקשים האלה, הנכויות הקשות בתוך משפחות שבדרך כלל עובדים לא מוכנים לעבוד אצל משפחות אלא הם רוצים קשישה לבד או נכה לבד או מאה ואחת דרישות שיש להם, וזה בסדר.
<שמחה בניטה:
אני הבאתי לכאן את המקרים כי כל הזמן יש לי תחושה שחושבים שאני מייצגת דברים שהם לא במציאות.
<שמחה בניטה:
לכן חשוב לי מאוד שהנכים האלה ידברו כאן.
יעל כהן-פארן:
תודה רבה יעקב.
יעל כהן-פארן:
יש לך עוד משהו שאתה רוצה לומר?
<יעקב בן פורת:
אני חושב שאולי כדאי שהחברות ירעננו את החוקים הרלוונטיים לעובד ויגידו שהוא מאזור אחר.
יעל כהן-פארן:
שהם יהיו כנים עם הנתונים שלו.
<יעקב בן פורת:
כן.
<יעקב בן פורת:
שנדע בדיוק שאנחנו לוקחים מישהו שאין לו בעיה.
יעל כהן-פארן:
יש כאן דוברת שביקשה לדבר.
יעל כהן-פארן:
רוזט.
<רוזט בובליל:
אני העסקתי המון מטפלות אבל אחרי שקיבלו את האשרה, הן פשוט ברחו.
<רוזט בובליל:
אני במצב כזה בבית עם ילד חמש שנים.
<רוזט בובליל:
אני לא יודעת איך להסביר לך את זה.
<רוזט בובליל:
הוא מרטיב לי במיטה, הוא עושה קקי במיטה, יש לי את הסיעודית והוא לא יוצא מהשירותים.
<רוזט בובליל:
היא הייתה צריכה מקלחת ואי אפשר באותו בית כולנו להיות ביחד.
<רוזט בובליל:
יש לי עכשיו מטפלת שהגיעה מאילת ונמצאת אצלי יותר משנתיים.
<רוזט בובליל:
למה לא נותנים לה אשרה כדי שתיסע לבקר את הבת שלה ותחזור?
<רוזט בובליל:
אני צריכה לרדוף אחריכם במשרד הפנים, אחרי שמחה?
<רוזט בובליל:
תסדרו לא את האשרה שלה כדי שתיסע לבקר את הבת שלה ותחזור.
<רוזט בובליל:
כואב לי.
<רוזט בובליל:
היא כמו הבת שלי.
<רוזט בובליל:
אם היא מחזיקה את הבת הסיעודית שלי, תראו אותה, בת 32 שעושה צרכים ומוציאה את הקקי שלה וזורקת במגירות ומורחת אותו.
<רוזט בובליל:
אתם לא מאמינים איך אני חיה בבית.
<רוזט בובליל:
אתם לא יודעים עם בעל שלא מסתכל לא עלי, לא על הבן ולא על הילדה.
<רוזט בובליל:
הוא מתעלם, בא מהעבודה, יושב, הולך לבית הכנסת.
<רוזט בובליל:
זאת התשובה שלו.
<רוזט בובליל:
אלה החיים שלי כל יום.
<רוזט בובליל:
אתם לא מאמינים, תבואו תראו.
<רוזט בובליל:
אני לא יכולה לצאת עם החברות שלי.
<רוזט בובליל:
לא יכולה לצאת.
יעל כהן-פארן:
בגלל שהיא מאילת, אין לך היתר להעסיק אותה?
יעל כהן-פארן:
היא לא יכולה לקבל אשרה?
<רוזט בובליל:
כן.
<רוזט בובליל:
שמחה מטפלת בה.
<שמחה בניטה:
היא מאזור אילת והם לא מוכנים לתת לה העברה לירושלים למרות שהיא כבר בסיבוב שהיה בהלבנה של גדעון סער.
<שמחה בניטה:
היא בעצם כן עברה לירושלים אלא שהמשפחה עשתה לה תרגיל בזמן שהיא עבדה והגישו עליה כביכול בקשה.
<שמחה בניטה:
הם הזמינו עובדת ואחרי שהעובדת הגיעה, הם זרקו אותה.
<רוזט בובליל:
המטפלת הזאת היא כמו הבת שלי.
<שמחה בניטה:
החברה שכנעה אותה להביא ושם בעצם היא יכלה להיות מולבנת.
<שמחה בניטה:
היא חוזרת לאילת וזה אחד הדברים שאני אומרת שאם כבר הבאתם לאזור 2, אז הוא לא יכול לחיות כל הזמן באזור 3.
<שמחה בניטה:
די, ניתנה לו ההזדמנות, אז נגמר הסיפור.
<שמחה בניטה:
במתכונת שלהם, עובדת שבאה לאזור 2 והחולה עברה לאזור 3, היא יכולה לעבור אתה לאזור 3.
<שמחה בניטה:
אבל אם החולה אחר כך מתה והיא רוצה לחזור למקום שלה, לאזור 2, לא, היא כבר הפכה להיות דיירת באזור 3.
<שמחה בניטה:
אני חושבת שיש כאן עיוות.
<שמחה בניטה:
אם אתם מדברים על זה שהמקור שלה הוא אזור 2, אז 2.
<שמחה בניטה:
מה, היא נולדה באילת?
<עידית לבוביץ' שקד:
אבל היא יכולה לחזור.
<רוזט בובליל:
למה שהיא תחזור לשם?
<שמחה בניטה:
אין לחזור.
<שמחה בניטה:
יש כאן עיוות של התקנה.
<שמחה בניטה:
(היו"ר דוד אמסלם)
דוד אמסלם:
אני הייתי רוצה לשמוע דווקא את העמדה של נציג החברות.
<ירון בן גרא:
שלום לכולם.
<ירון בן גרא:
אני מעמותת אחיעזר.
<ירון בן גרא:
התאגידים למעשה נמצאים בין הפטיש לסדן.
<ירון בן גרא:
מצד אחד אנחנו המוציאים לפועל של הנהלים של רשות האוכלוסין ומצד שני אנחנו גם מקבלים את רוב התלונות ורוב הבעיות מגיעות אלינו - - -
<אברהם יוסף סלומה:
ואתם לא מטפלים בזה.
<אבנר עורקבי:
תן לו לדבר.
<אבנר עורקבי:
מה קרה לך?
<ירון בן גרא:
של האנשים המכובדים, שכל סיפור בעצמו שווה התייחסות, אלא מכלל האוכלוסייה.
דוד אמסלם:
אבנר, אם עוד פעם תצעק עליו, אני אוציא אותך.
<אבנר עורקבי:
תוציא אותי.
<ירון בן גרא:
לאנשים יש נטייה לזכור רק את מה שחשוב להם לזכור אבל צריך לדעת שמלכתחילה הנוהל הזה יצא כדי לאפשר חיים יותר טובים ברמה הטיפולית לנכים צעירים כמו האנשים המכובדים שיושבים כאן.
<ירון בן גרא:
היום למעשה המצב השתפר משמעותית.
<ירון בן גרא:
כלומר, באזור 3, מה שהיה האזור הכי קשה, כמו ישראלים צעירים שרוצים לחיות בתל אביב - - -
דוד אמסלם:
דרך אגב, כשאתה אומר אזור 3, אנחנו לא יודעים על מה מדובר.
<קריאה:
פריפריה.
דוד אמסלם:
תגיד אזור תל אביב או מרכז או מקום אחר.
<ירון בן גרא:
אני אסביר.
<טלי יצחקי לפלר:
זה בגלל ההלבנה של ה-3,300 עובדים.
<אברהם יוסף סלומה:
אלה סיפורים.
<אברהם יוסף סלומה:
סיפורים.
דוד אמסלם:
אברהם, אנחנו מכבדים אותך, שמענו אותך ואני מבקש לתת לי לשמוע אותו.
<ירון בן גרא:
רשות האוכלוסין עבדה וניסתה לעשות שלושה אזורים, את זה כולם יודעים, שזה בעצם במעגלים יותר רחבים.
<ירון בן גרא:
כלומר, ככל שהסיבוב מהצפון והדרום הוא יותר רחוק ממרכז הארץ, מתל אביב, כך יותר קשה למצוא עובדים.
<ירון בן גרא:
כך היה.
<ירון בן גרא:
היום יש מצב הפוך שיש שם המון עובדים.
<ירון בן גרא:
כלומר, הנוהל עשה טוב לאזור 3.
<ירון בן גרא:
השכר נעצר, יש בלימה של השכר.
<ירון בן גרא:
כלומר, פעם אם היית רוצה לשכנע עובד לנסוע לדימונה, היית צריך לשלם משכורת שאין לך לשלם כי היית צריך לשכנע אותו להגיע לשם.
<ירון בן גרא:
היום השכר נעצר והוא מאוד מאוד נורמלי.
<ירון בן גרא:
הבעיה היא שאין מספיק מעסיקים באזור הזה.
<טלי יצחקי לפלר:
בתל אביב השכר נעצר?
<ירון בן גרא:
בתל אביב קרה בדיוק ההפך.
<ירון בן גרא:
בתל אביב יש פחות עובדים והשכר עלה משמעותית בכמה מאות שקלים וזה לא קל לשלם את השכר.
דוד אמסלם:
אני רוצה לנתב את הדיון לקטע היותר תכליתי.
דוד אמסלם:
אתה מהמקצוע ואני רוצה לכן שתתייחס לזה.
דוד אמסלם:
אתה שומע את כל הבעיות ואתה מכיר אותן יותר ממני.
דוד אמסלם:
אני אכוון את השאלה ועליה תענה.
דוד אמסלם:
אני מבין שפעם לא היו אזורים גיאוגרפיים.
דוד אמסלם:
באו דווקא הנכים מהפריפריה ואמרו שאנשים לא רוצים לטפל בהם כי יותר טוב להם בתל אביב, שם הם מקבלים יותר שכר וכולי.
דוד אמסלם:
תל אביב בכלל היא עיר מעניינת יותר מדימונה ושם יש להם חברים.
דוד אמסלם:
באה רשות האוכלוסין ואמרה צודקים.
דוד אמסלם:
הנכה בדימונה, מה נעשה אתו?
דוד אמסלם:
אמרו שנעשה אזורים גיאוגרפיים.
דוד אמסלם:
כמה אזורים גיאוגרפיים יש?
<קריאה:
שלושה.
דוד אמסלם:
אמרו שנחלק את המדינה לשלושה אזורים ואז לא נאפשר מעברים.
דוד אמסלם:
עד עכשיו בסדר?
דוד אמסלם:
יופי.
דוד אמסלם:
עשו את זה.
דוד אמסלם:
אני מבין שבפריזמה שלהם עמדו הנכים.
דוד אמסלם:
הרי הם לא קמו בבוקר והחליטו להיות מרושעים סתם אלא רוצים להסדיר.
<קריאה:
בג"ץ אמר.
דוד אמסלם:
חברים, אני רוצה להתקדם.
דוד אמסלם:
אז נוצרה בעיה אחרת.
דוד אמסלם:
לפעמים אתה פותר בעיה ויוצר בעיה אחרת.
דוד אמסלם:
עכשיו אני מבין שכתוצאה מהסיפור הגיאוגרפי, נוצרו בעיות אחרות שדווקא אנחנו רוצים את המעברים שלהם לכאורה אבל אנחנו לא יכולים.
דוד אמסלם:
אם כן, בוא תתייחס לזה.
דוד אמסלם:
לדעתך איזה סוג בעיות נוצרו ולדעתך איך אפשר לפתור אותן, בכפוף לזה שלא פותחים עוד פעם את כל הסיפור מהתחלה של כל הארץ.
<ירון בן גרא:
אנחנו הגשנו לרשות האוכלוסין הצעה מאוד פשוטה.
<ירון בן גרא:
מי שיושב כאן, האנשים שיושבים כאן – אגב, מי שגרם לחקיקה, יושבים כאן היום ומלינים על החקיקה - - -
<שמחה בניטה:
לא מלינים על החקיקה.
<שמחה בניטה:
אנחנו רוצים גמישות.
<שמחה בניטה:
אנחנו רוצים חמלה.
דוד אמסלם:
אני רוצה שהוא ידבר כמה דקות ואחרי כן להעביר את רשות הדיבור לרשות האוכלוסין ואחרי כן לסכם.
<ירון בן גרא:
לנו לא נעים שאדם מטופל סיעודי פונה אלינו, ופונים אנשים ומבקשים עזרה, ואנחנו אומרים להם שאנחנו כבר מראש מפנים, תיפנו לעוד תאגידים, כי מראש אנחנו יודעים שיהיה קשה לאתר פתרון.
<ירון בן גרא:
לנו לא קל להגיד כי אנחנו חברות כוח אדם ואנחנו רוצים לתת עבודה לעובדים ולפתור מצוקה למטופלים הסיעודיים.
דוד אמסלם:
תענה לשאלה שלי.
<ירון בן גרא:
בסופו של דבר מה שהצגנו לרשות האוכלוסין זה סך הכול לקבוע ועדה שתעשה קריטריונים ברורים ותתייחס רק לנכים הצעירים, לחולים האונקולוגים.
<קריאה:
למה רק צעירים?
דוד אמסלם:
כדי שנתקדם, לא כל אחד אומר את מה שהוא רוצה כי אחרת אנחנו לא מתקדמים למקום כלשהו.
דוד אמסלם:
אני נתתי לך לדבר והבנתי.
דוד אמסלם:
אני מבין קצת יותר מהר מכפי שאת חושבת.
דוד אמסלם:
אני גם מקדיש לזה הרבה שעות מחוץ לדיונים כאן.
דוד אמסלם:
אני קורא חומרים ואני מתייעץ עם אנשים.
דוד אמסלם:
אני בא לדיון די מבושל.
דוד אמסלם:
אני עושה עבודה.
דוד אמסלם:
גם אם לא אמרתם כל דבר, תאמינו לי שאת העיקרון אני הבנתי.
<שלום קוטשר:
אתה צריך גם להתייעץ עם החולים עצמם.
דוד אמסלם:
אני מדבר אתם.
דוד אמסלם:
אני מדבר אתם כאן בכנסת.
דוד אמסלם:
אני רואה אותם כמעט כל יום.
דוד אמסלם:
הדיון הזה, דרך אגב, אתה לא פנית אלי אבל פנו אלי אנשים שמסתובבים כאן והם מדברים אתי.
דוד אמסלם:
אני כל היום מדבר אתם.
דוד אמסלם:
חברים, הזמן שלי מוגבל ואני רוצה להתקדם.
דוד אמסלם:
ירון, תצטמצם כי אנחנו כרגע שעה בדיון ומבחינתי לא התקדמתי לאף מקום.
דוד אמסלם:
מה העצה שאתה מציע לנו?
<ירון בן גרא:
ברשותך, אני רוצה להתייחס לקשישים סיעודיים שזאת גם בעיה שצריך להתייחס אליה.
<ירון בן גרא:
באופן כללי, ואני מדבר על הכלל, אנחנו מצליחים להתמודד יפה עם המעברים הגיאוגרפיים אצל מטופלים סיעודיים קשישים.
<ירון בן גרא:
כלומר, אנחנו מצליחים לייצר פתרונות חוקיים ופתרונות מסודרים.
<ירון בן גרא:
יש כאלו שהם מקרים מאוד קשים שצריך להתייחס אליהם כל מקרה לגופו.
<ירון בן גרא:
אנחנו חושבים שאם יש ועדה שמתייחסת ודנה במקרים האלו, לפחות שיפרסמו קריטריונים ברורים ולפחות שיקבעו זמן סביר לדון על כל תיק ולתת תשובה לאנשים שלפעמים מחכים חודשים לתשובה.
דוד אמסלם:
מה אתה מציע זה בערך פחות או יותר מה ששמחה הציעה.
דוד אמסלם:
הכללים הם ברורים אבל יש חריגים ויש יוצאי מן הכלל שאני מניח שחלקם יושבים כאן כרגע.
<שמחה בניטה:
נכון.
<ירון בן גרא:
כן.
דוד אמסלם:
אתה אומר שנקים אולי ועדה אליה נביא את היוצאים מן הכלל.
<ירון בן גרא:
יש ועדה.
דוד אמסלם:
שם יהיו כללים מאוד ברורים גם לגבי לוחות הזמנים.
<קריאה:
גם לגבי אזורים.
דוד אמסלם:
הוועדה תדון בכל נושא שהיא תמצא.
דוד אמסלם:
אני לא נכנס.
דוד אמסלם:
יש הרבה בעיות כאן.
דוד אמסלם:
זאת ההצעה שלך?
<ירון בן גרא:
ביטוח לאומי נותן זכאות לכל נכה ובהתאם לזה הוא נותן לו את התשלומים.
<ירון בן גרא:
יש היום זכאויות של 188 אחוזים לאנשים שיושבים כאן.
<אברהם יוסף סלומה:
אתה חושב שזה מספיק?
דוד אמסלם:
ברשות
דוד אמסלם:
כם, הם קוראים לי שוב למעלה.
דוד אמסלם:
אני אעשה הפסקה של חמש דקות.
דוד אמסלם:
יש קוורום למעלה ובלעדי הם לא יכולים להצביע.
<שלום קוטשר:
כך זה לא דיון רציני.
<נעמי מורביה:
זאת עבודת הכנסת.
<נעמי מורביה:
אתה לא יכול להגיד לו שלא יעלה להצבעה.
דוד אמסלם:
כם, אני לא יכול למנות כאן מישהו שינהל את הישיבה, אבל אתם יכולים להמשיך את השיח ביניכם ובעוד חמש דקות אני חוזר.
דוד אמסלם:
אני מחדש את הישיבה.
דוד אמסלם:
אני באמת מצטער על ההפסקה.
דוד אמסלם:
שלום, תאמין לי שזה לא נובע מזלזול.
דוד אמסלם:
יש לי המון הערכה וכבוד אליכם ולכן אני כאן.
דוד אמסלם:
אבל יש סדרים בכנסת שלא קשורים אלי.
דוד אמסלם:
אני מנהל אתם כבר מהבוקר מאבק לא להעלות את חמש הדקות האלה אבל חסר של בן אדם ולכן אין הצבעה.
דוד אמסלם:
בכל מקרה, משה נקש ידידנו, בבקשה, הבמה שלך.
דוד אמסלם:
בוא תן לנו בשורות.
<משה נקש:
אני אתן קצת רקע לדברים וברשותך אחר כך אני גם אומר מה אנחנו מתכוונים לעשות בהמשך לישיבה הקודמת ולישיבות שקיימנו פי שהוועדה ביקשה.
<משה נקש:
קודם כל, שוב, הרציונל של התקנות, אני חושב שהוא ברור לכולם.
<משה נקש:
העובדים הזרים שבאו לעבוד בפריפריה לא רצו לעבוד בפריפריה והעדיפו את תל אביב.
<משה נקש:
אתה אמרת את זה והרבה אנשים אמרו את זה.
<משה נקש:
זה לגיטימי.
דוד אמסלם:
דרך אגב, אחרי כן אני צריך אותך למשהו אחר.
<משה נקש:
כדי למנוע את הבעיה הזאת של זליגת כל העובדים מאזורים יותר פריפריאליים במדינה לאזור המרכז ולאזור תל אביב, נקבעו התקנות האלה.
<משה נקש:
גם כאשר קבענו את התקנות, אנחנו לא בעלי כל השכל בעולם ותמיד חזרנו ואמרנו שאנחנו נדון ואם יש הצעות, אנחנו פתוחים תמיד לשמוע.
<משה נקש:
בדיון הקודם ביקשת שנקיים ישיבות ואכן קיימנו כמה ישיבות עם כמה נציגים וארגונים ואחר כך הצגנו את הכול לשר הפנים ולמנכ"ל הרשות, ובאמת בעניין הזה של התקנות הגיאוגרפיות יש שני שינויים שהשר ביקש שנעבוד על מנת לתקן אותם ואני אומר אותם כאן.
<משה נקש:
אנחנו עובדים על זה.
<משה נקש:
זה עוד לא קרה, אבל מן הסתם בימים הקרובים זה יעבור לכל האישורים שצריך.
<משה נקש:
הדבר הראשון שעלה כאן, וגם מדברי חבר הכנסת מקלב, זה לתת כמה ימים לניסיון לבדוק את העובד ולראות במי מדובר.
<משה נקש:
אמרנו שאנחנו נתקן את התקנות כך ששבעה ימים - - -
דוד אמסלם:
שבעה ימי הסתגלות.
<משה נקש:
אפשר לקרוא לזה הסתגלות אבל בוא נגיד להכרות של העובד והמטופל.
<משה נקש:
אם יגישו לנו בקשה לדיון, מעבר מאזור לאזור ואנחנו רואים שמדובר על טווח של שבעה ימים, אנחנו לא נדחה את הבקשה על הסף אלא נדון בה.
<משה נקש:
הדבר השני, וגם הוא עלה מהפגישות ודווקא מצד המטופלים עצמם, זה שהוועדה בכלל תהיה רשאית לאשר רק במקרים שהעובד הזר, המעסיק הקודם שלו או נפטר או עבר לבית אבות.
<משה נקש:
למעשה הנושא הזה של הוועדה שהיא מאשרת לא ינוצל על ידי כך שעובדים יעזבו מטופל בפריפריה כדי לבוא לאזור תל אביב.
<עידית לבוביץ' שקד:
אם הוא פוטר?
<משה נקש:
אם הוא עבר לבית אבות או נפטר, הוועדה תוכל לאשר.
<שמחה בניטה:
זה לא רק זה.
<שמחה בניטה:
יש כאן דבר שהוא לא בסדר, מר אמסלם.
דוד אמסלם:
בלי מר.
דוד אמסלם:
רק דודי.
<שמחה בניטה:
אני אגיד לך.
<שמחה בניטה:
העובד של הילד הנכה הזה, החולה לו לא עבר לבית אבות וגם לא נפטר.