GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דוד דהן:
יש את הכלבים שהם סכנת חיים, שמחייבים אותם כמו רישיון נשק להחזיק ביד.
<דוד דהן:
צריך להכליל את כל בעלי החיים שגרמו לאובדן של חיים אחד, להכליל אותם בחקיקה, בניית חקיקה, שאלה שמהווים סכנת חיים, שיהיו חייבים להתייחס אליהם עם רישיון.
דוד אמסלם:
איציק, בבקשה.
<יצחק צור:
יצחק צור, אני נמצא כאן עם חבריי תושבי כפר רתמים, יישוב צעיר בנגב.
<יצחק צור:
אנחנו לפני שנה וחצי שילמנו מחיר יקר, איבדנו אחד ממייסדי היישוב – דוד כהן זיכרונו לברכה, שחזר מאירוע לזכרו של אחיו שנהרג ברצועת עזה, קצין בסיירת גבעתי.
<יצחק צור:
בניגוד לאירוע ברצועת עזה, כאן מדובר במוות מיותר וטיפשי, שאפשר וניתן היה למנוע.
<יצחק צור:
מאז, שנה וחצי, אנחנו ברתמים, ביחד עם תנועת רגבים, יצאנו למסע ללמוד את הנושא.
<יצחק צור:
אנחנו ישבנו – חברי רתמים – עם השכנים שלנו מהכפר ביר הדאג', עם אנשי הסיירת הירוקה, עם אנשי השירותים הוטרינריים, עם תנועת אור ירוק.
<יצחק צור:
ישבנו לפגישה עם צביקה ועם מר שמואל אבואב.
<יצחק צור:
מעבר לחקיקה שהיא חייבת לעבור והיא תפתור את הבעיה, אבל ייקח זמן עד שהיא תוטמע, עד אז אפשר לפתור את סוגיית הגמלים מחר בבוקר.
<יצחק צור:
והדרך היא בהטמעת המחיר שיישאו בעלי הגמלים, אם הגמל שלהם יהיה מעורב בתאונה.
איתן ברושי:
לא, אם הוא משוטט, לא רק אם יהיה מעורב.
<יצחק צור:
אם הוא משוטט, כן.
<יצחק צור:
מתחילת מאי אנחנו נמצאים בקשר, אנחנו התבקשנו על ידי שמוליק ריפמן, ראש מועצת רמת נגב לפעול גם מטעמו בסוגיה הזאת, וברוח הזאת אנחנו בקשר עם מנהל המרחב והסיירת הירוקה.
<יצחק צור:
אני מבקש לשתף בסיפור, שהוא סיפור קשה.
<יצחק צור:
אומר לנו עודד נחמיה בצורה מפורשת, שהמבצע שאמור להתקיים ב-4 במאי מבוטל, ואנחנו פונים לידיד כפר רתמים, סגן מפקד המחוז והוא מבטיח שהוא יבדוק את זה ויטפל.
<יצחק צור:
ואכן אחרי יומיים המבצע התקיים ומאז, בכל המרחב של ירוחם, הגמלים כולם נמצאים במכלאות ולא יצאו.
<יצחק צור:
זה אומר שהדבר הזה עובד.
<יצחק צור:
בעקבות השיח הזה עם תת ניצב פרץ עמר, אנחנו ביקשנו פגישה שהתקיימה ב-23 במאי, אבל מספר לנו עודד שגם המבצע שמיועד ל-22 במאי, על העדר שהרג בסופו של דבר את מיכל ונטורה, אותו עדר, אותם בעלים, אנחנו יודעים את שמו.
<יצחק צור:
אנחנו התלבטנו האם שוב לפנות, כמו ילדים שמתלוננים לאבא, להתקשר לפרץ, והחלטנו שנדבר על זה בישיבה.
<יצחק צור:
ובישיבה דיברנו על העדר הזה ופרץ גם נזף בנו – למה לא התלוננתם שהמבצע בוטל.
<יצחק צור:
הדבר היחיד שיעזור עד לקבלת החוק, זה רצף של מבצעים ממוקדים של הסיירת הירוקה, שעושה מעל ומעבר, אבל הסיירת הירוקה חייבת סיוע משטרתי שייתן את המעטפת, כי פעם כשיש כוח לא מיומן ונכנס טרקטורון, הגמלים יברחו והמבצע איבד את זה.
<יצחק צור:
אם תהיה שורה של מבצעים במשך כל שלושה שבועות מבצע, ואנחנו יודעים שיש נכונות כזאת, זה צריך להיות ברמה של יעד ומדדים ושמישהו יעקוב אחרי הביצוע הזה.
<יצחק צור:
רצף של מבצעים כאלה במשך תקופה, מובטח לנו שכפי שקרה באזור ירוחם, גם המוות של דוד, של קובי ושל מיכל ונטורה זיכרונה לברכה, אירועים כאלה לא ישנו.
<יצחק צור:
הדבר הזה בידינו וזה הזוי שזה לא קרה עד היום.
דוד אמסלם:
טוב רבותי, ברשותכם אני רוצה לסכם את הדיון.
דוד אמסלם:
כפי שאמרתי, שמחתי לשמוע את נציגי משרד החקלאות לגבי הנושא של הפתרון המוצע, או לפחות הכיוונים שהם רוצים לבוא ולתקוף את הנושא.
דוד אמסלם:
גם ברמת הסימון, גם באוזן, גם התת עורי, גם בנושא של ההנחיות לגידול.
דוד אמסלם:
תשקלו גם לתת, כמו שאמרנו, מכסות כאלה ואחרות, בגלל שאם זה נושא של רעייה, אז ברור שאם אנחנו מאפשרים למישהו לגדל, אז אנחנו צריכים לתת לו שטחי רעייה.
דוד אמסלם:
ואם אין, אז הוא לא מגדל.
דוד אמסלם:
ולכן אני חושב שאתם צריכים לקחת כרגולטור את הנושא לידיים.
דוד אמסלם:
אם אתם נותנים מכסות לביצים, אז בוודאי גם לנושא כזה.
דוד אמסלם:
בוודאי גם הנחיות לגבי הנושא, שזה פחות מעניין אותי ברמת הדיון הזה, מעניין אותי כאזרח, בנושא של הגידול, המחלות, החלב וכו'.
דוד אמסלם:
אתם צריכים לדעתי לבנות מערכת חוקים, מה שנקרא בנושא הזה, בכל הענף הזה שנקרא גידול גמלים.
דוד אמסלם:
כמובן המשלים לכך זה הנושא של האכיפה, עדיין בנושא של הגמלים, בלי קשר לשנות את הכביש.
דוד אמסלם:
וכאן אתם צריכים את הסיירת הירוקה, לתת להם את הכלים.
דוד אמסלם:
קודם כל את הסמכויות כמובן ואת הכלים, על מנת שאם יקרה משהו, אז הם יהיו בעצם הגוף שאמור באופן אופרטיבי לטפל בבעיה מול הגמל.
דוד אמסלם:
לא מול בעל הגמל אלא מול הגמל עצמו, שזה החירום.
דוד אמסלם:
זאת אומרת אם יש עכשיו בעיה אמיתית, על הכביש עכשיו יש גמלים והשוטר מגיע, אז הוא יודע, יש לו כבר מה שנקרא דבר מובנה, הוא יודע למי להתקשר, אז הוא יכול לסגור את הכביש לפרק זמן שהוא בעצם הסכנה ומגיע אורי והצוות שלו והוא יודע שיש לו את הסמכויות והוא לא צריך להחתים אף אחד על שום דבר והוא יודע מאיפה להזמין את המנוף.
דוד אמסלם:
אולי יש לו מנוף, הוא יקנה מנוף, והוא יודע ומכיר את כל הנגררים האלה שמובילים גמלים.
דוד אמסלם:
אני לא מצוי בזה, אבל כל החבילה נמצאת אצלו והוא מגיע כאיש מקצוע ופותר ומסלק את הבעיה המקומית.
דוד אמסלם:
אני חושב שככה אני רואה את החבילה הזאת יושבת אצלכם.
דוד אמסלם:
כמובן מהרגע שאתם פותרים את זה, אז יש עוד דברים שיותר קלים לפתרון.
דוד אמסלם:
אחד זה הנושא של מע"צ, משרד התחבורה.
דוד אמסלם:
כפוף לזה שהבעיה של הגמלים נפתרה ברמה הקונספטואלית, אז הם יתנו תשובות בנקודות הבעייתיות, החלשות, אם זה בתאורה, אם זה במעקות.
דוד אמסלם:
אני לא חושב שבגלל הגמלים צריך עכשיו לעשות מעקות בכל מדינת ישראל.
דוד אמסלם:
לא חושב.
דוד אמסלם:
זו לא הבעיה.
דוד אמסלם:
זה לא הולך ככה.
דוד אמסלם:
אבל אני חושב שאם אתם תפתרו את מרב הנושאים ויהיו כמה נקודות או כמה קילומטרים ששם תהיה בעיה נקודתית, אז יותר קל לו להיכנס לנושא ולתקוף את זה.
דוד אמסלם:
אם זה במעבר תת קרקעי, זה לא הכל גדרות, אם זה תאורה – כמו שהוא ציין את זה.
דוד אמסלם:
ואז גם משטרת ישראל תיכנס עם איזה טול מסודר.
דוד אמסלם:
זאת אומרת העסק הזה בעצם יסתדר בתחנות.
דוד אמסלם:
אז המשטרה יודעת מה היא עושה, היא יודעת למי היא מתקשרת ומשרד התחבורה יודע איך הוא פועל במקטעים האלה.
דוד אמסלם:
לכן אני רואה כרגע את אבן הראשה יושבת אצלכם ומניעה את שאר הגלגלים שנמצאים במקומות האחרים.
דוד אמסלם:
אתם אמרתם שאתם הולכים לקיים ישיבה.
דוד אמסלם:
אני אעשה דיון כאן בתחילת המושב הבא, עוד שלושה חודשים, חמישה חודשים אפילו.
דוד אמסלם:
המושב הזה עוד מעט מסתיים, עוד חודש וחצי.
איתן ברושי:
דודי, אתה עובד גם בחופש.
דוד אמסלם:
אין לי בעיה.
איתן ברושי:
אז נקבע עוד שלושה חודשים, מה?
איתן ברושי:
אני מציע לפני שיהיה עוד הרוג נעשה - - -
דוד אמסלם:
אני מקבל את מה שאמר חבר הכנסת ברושי.
דוד אמסלם:
אני אקיים דיון מעקב בעוד שלושה חודשים, על מנת לבדוק שהדברים מתחילים ללכת לכיוון.
דוד אמסלם:
זאת אומרת שהדברים זזים.
דוד אמסלם:
גם אם תרצו שנדחה את זה בעוד שבועיים לפה, שבועיים לשם, זה בסדר, אבל אנחנו רוצים לראות שהמגמה, כמו שאמרתי, מתחילה להיסגר ושהנושא הזה פחות או יותר מתחיל לקבל שליטה.
דוד אמסלם:
כיום המצב הוא שהגמלים עושים מה שהם רוצים ואף אחד לא יודע מה לעשות.
דוד אמסלם:
אז אני מודה לך.
דוד אמסלם:
אני באמת מודה לך חבר הכנסת ברושי, על זה שיזמת את הדיון.
איתן ברושי:
ונשארתי כל הישיבה.
דוד אמסלם:
ושנשארת.
דוד אמסלם:
זה עסק גדול, דרך אגב.
דוד אמסלם:
בדרך כלל הם לא נשארים.
דוד אמסלם:
היחיד שנשאר פה זה אני.
דוד אמסלם:
המשך יום טוב.
דוד אמסלם:
שאלה אחרונה, באיזה גילאים נמצאים בבית הכלא הזה?
<חגי דוד:
ככלל 14-18, אבל החלק הארי שלנו זה 16-18.
דוד אמסלם:
ומה קורה כשמישהו עובר את הגיל הזה?
<חגי דוד:
נתנו דוגמה של ק', שעשה דרך, הוא בפרויקט החונכים, אנחנו כן משאירים אותו בבית הסוהר כי הוא יכול לתמוך באנשים.
<חגי דוד:
מי שלא מסוגל או לא רוצה אנחנו לא יכולים להחזיק אותו ולכן אנחנו מעבירים אותו ל - - - אתם תיכף תראו, לפני שהם מסיימים אנחנו רוצים להראות לכם את ה - - -
<נועם זמרי:
ש', זכית.
<נועם זמרי:
מה שאתה יכול.
<מירב כהן גבאי:
אנחנו נמצאים כאן, באמת נטלי המורה, ש', אחד הנערים, נמצא כאן.
<מירב כהן גבאי:
לפני שנטלי תספר מה הם עושים כאן, אבל ש' הגיש עבודה שזכתה במרכזי החינוך של שב"ס בעבודה מצטיינת דרך משרד החינוך.
אוסאמה סעדי:
על מה?
אוסאמה סעדי:
איזה נושאים?
<ש':
יוקר המחיה של הדירות.
דוד אמסלם:
ומה המסקנה שהגעת אליה?
<ש':
- - - יותר עשיתי - - - פתרונות אתה נותן בסוף, אבל זה אחד מזה רבים.
אוסאמה סעדי:
נזמין אותך לוועדת הכלכלה.
<מירב כהן גבאי:
אתה רוצה לספר קצת?
<ש':
הבעיה הייתה יותר ממוקדת על זוגות צעירים שמתקשים לרכוש דירה, באזור ה-30, היא יותר מסבירה מה ההבדלים בין לגור בפריפריה למקומות אחרים ולמה יוקר המחיה באמת כל כך משפיע.
<ש':
אני הבנתי מהעבודה הזאת שזה קשור הרבה במחיר הקרקע, שאין הרבה מקומות ללכת.
<ש':
זו עבודה שקשה להסביר אותה על רגל אחת, אבל אני הבנתי אותה יותר, כי זה דברים שנוגעים והבנתי שמשהו שאני הולך להיתקע איתו עוד 10-15 שנה.
יהודה גליק:
מאיפה אתה בארץ?
<ש':
מירושלים.
מיקי לוי:
הממשלה לא תשמח לשמוע את מה שאמרת.
יהודה גליק:
ירושלים?
יהודה גליק:
זה חלק מהפריפריה?
<ש':
זה חלק, כן.
<ש':
בשנים האחרונות כן.
יהודה גליק:
נעדכן שזה השולה ולא הפריפריה.
אוסאמה סעדי:
מאיזה מקורות?
אוסאמה סעדי:
מאיזה ספרות?
<ש':
הרבה חוקרים מסוימים ומהאינטרנט.
<ש':
היא פה, אם אתם רוצים לראות את העבודה.
מיקי לוי:
בטח שאנחנו רוצים, אולי תציע לממשלה משהו.
<נטלי – מורה:
הוא הציע, אנחנו כתבנו מכתב ל - - -
יהודה גליק:
תתייעץ עם סגן שר האוצר לשעבר.
<נטלי – מורה:
יש פה תוצר, התוצר הוא בעצם הכי - - -
<קריאה:
הייתה לך נגישות חופשית לאינטרנט?
<נטלי – מורה:
לא, זה אני הוצאתי לו.
<ש':
היא הוציאה לי את החומרים.
יהודה גליק:
מחר הציון או מחר אתה מגיש?
<ש':
הגשתי אותה כבר, אבל מחר באה בוחנת לשאול אותי שאלות על העבודה שלי.
דוד אמסלם:
במסגרת מה העבודה?
<נטלי – מורה:
מטלת ביצוע באזרחות.
דוד אמסלם:
זה במסגרת הבגרות שלו?
<נטלי – מורה:
במקום יחידת בגרות יש להם מסלול - - -
<מירב כהן גבאי:
הם עובדים דרך תכנית היל"ה, זו תכנית אחרת שמיועדת ל - - -
דוד אמסלם:
כמה תלמידים כאלה יש?
דוד אמסלם:
כמה תלמידים עושים עבודה כמו ש'?
<נטלי – מורה:
ש' הוא הראשון שהגיש, יש עוד שניים שעובדים על זה.
דוד אמסלם:
כמה ילדים כאן הם מוכוונים לקטע של הבגרות?
דוד אמסלם:
שיש להם רצון?
<נטלי – מורה:
רק הכיתה של 12 שנות לימוד, יש לנו כיתה אחת כזו.
דוד אמסלם:
כמה תלמידים יש בה?
<נטלי – מורה:
16 תלמידים.
דוד אמסלם:
אני מבין שזה רק כשהם רוצים, שיש להם מוטיבציה לעשות את זה.
דוד אמסלם:
מי שלא רוצה אז הוא לא בכיתה, אני מבין.
<מירב כהן גבאי:
אין איזה שהיא רמת מוטיבציה, אבל זה מה שאמרתי מקודם, הנושא הזה שהם נבחנים לעשר שנות לימוד, אבל קודם צריך לסיים עשר שנות לימוד.
<מירב כהן גבאי:
ברגע שהם מסיימים ומקבלים תעודת עשר שנות לימוד, זו איזה שהיא חוויית הצלחה אחרת, ואז הם כבר מבקשים לעלות ל-12, וב-12 צריך לתחזק אותם באופן יומיומי.
<מירב כהן גבאי:
לא, המוטיבציה היא לא כזאת בשמים, ש' מחייך, אבל צריך להוביל אותם לתוך זה.
<מירב כהן גבאי:
גם מנגישים את החומר, גם יושבים איתם, לוקחים לפרטני אם צריך, אבל הכיתה גם גדלה, הכיתה היא של 16-18 תלמידים, זה לא פשוט, חלק מהנערים התחילו את התהליך, חלק נעצרו בגלל שהם היו חסרי מוטיבציה.
<מירב כהן גבאי:
כל שנה אנחנו מעלים ומציעים עבודות ואנחנו משתתפים ביחד עם כל מרכזי החינוך של שב"ס בתכנית של העבודות השנתיות ואופק תמיד מקבל איזה שהיא תעודת הצטיינות על העבודה שהם עושים, כי הם עושים עבודה לעומק.
אוסאמה סעדי:
זה חלק מהשיקום?
<מירב כהן גבאי:
חינוך בכלל הוא חלק מהשיקום, מהאני מאמין שלנו.
<עופרה קלינגר:
מה שצריך להגיד זה שחלק מהאסירים שלנו מצליחים לעשות בין כותלי בית הסוהר מה שהם לא מצליחים לעשות בחוץ, מפני שהכיתות שלנו הן מאוד קטנות ויש בהן סיוע צמוד ויש כל מיני שיטות לעטוף את העניין הזה בסיוע של הצוות.
דוד אמסלם:
זה ברור.
דוד אמסלם:
כמה שנים אתה אמור לשבת כאן, ש'?
<ש':
שנים?
<ש':
ביום שלישי אני משתחרר.
יהודה גליק:
ואתה בדרך לצבא?
<ש':
בעזרת ה', אני לא יודע עדיין.
דוד אמסלם:
כמה זמן היית פה?
<ש':
שמונה חודשים.
<קריאה:
אתה משתחרר שחרור מוקדם או מלא?
<ש':
בשליש.
<קריאה:
ולאן אתה הולך?
<ש':
לבית, אבל - - -
יהודה גליק:
הדרך לצבא?
<ש':
אני מקווה, אבל אני לא יודע עדיין.
<ש':
זה מלחמות בחוץ.
יהודה גליק:
התחלת כבר תהליכים של להתגייס?
<ש':
לא, אני עדיין לא הייתי בצו ראשון, אני בן 16.5.
יהודה גליק:
אה, אתה בן 16, אתה נראה בן 20.
אוסאמה סעדי:
אפשר לשאול על סוג העבירות?
אוסאמה סעדי:
כללי, לא - - -
<ש':
לא יודע, זה בכללי, זה גדול כזה, אבל זו פעם שנייה - - -
אוסאמה סעדי:
אלימות?
אוסאמה סעדי:
רכוש?
<קריאה:
אלימות.
אוסאמה סעדי:
ויש פה סדנאות לגמילה מאלימות?
<מירב כהן גבאי:
יש לנו כאן פרויקט שנקרא פרויקט איתן, באגף 21, אגף מתקדם ששם זה טיפול באלימות, יש שם עובדת סוציאלית שמובילה את התהליך יחד עם קצין חינוך, מפקדת אגף, צוות סוהרים.
<מירב כהן גבאי:
ש' הוא חלק מהתכנית.
דוד אמסלם:
ש', היות שאתה יוצא בעוד יומיים, אז אתה יכול לענות לנו באמת, אתה מרגיש שאתה יוצא בן אדם יותר טוב מאשר נכנסת לפה?
<ש':
כן.
<ש':
יש פה הרבה דברים, שכמו שהיא אמרה, לא הייתי עושה אותם אם הייתי בחוץ.
<ש':
את הלימודים לא הייתי מצליח לעשות, ויש לך פה גם דבר שהוא יותר, אני סמכתי שהצוות פה יותר עוזר לך, מבחינה שאם אתה צריך את הפרטני הזה, הם יבואו איתך לכל מקום.
<ש':
כאילו, אתה רואה עכשיו אני פה איתה לבד פרטני, ולעבודה הזאת ישבתי איתה הרבה פעמים לבד.
<ש':
זה לא משהו שהוא חד פעמי כזה.
<ש':
אני מבסוט על עצמי, כי בזכות הכיתה הזאת יצאתי עם 12 שנות לימוד.
<ש':
בחוץ לא הצלחתי.
<ש':
אתה יודע, יש לך הרבה פיתויים בחוץ.
דוד אמסלם:
יש מישהו שמלווה אותך בחוץ?
<קריאה:
רש"א, רשות שיקום האסיר.
<קריאה:
נכון?
<קריאה:
אתה יוצא עם תכנית של רשות שיקום האסיר?
<ש':
עבודה, נותנים לך עבודה ושיחות עם קצין מבחן וארבעה חודשים מעקב.
<ש':
ואחר כך, אם אתה רוצה אתה יכול להמשיך להישאר בתכנית הזאת.
<עופרה קלינגר:
מה הסיכוי שלא ניפגש יותר?
<ש':
הסיכוי הזה, אני מאמין בו.
<עופרה קלינגר:
כן?
<ש':
אין מצב - - -
דוד אמסלם:
בעזרת ה'.
אוסאמה סעדי:
עכשיו יש לו מאסר על תנאי, לא?
יהודה גליק:
הם רגע לא מקשיבים, תגיד, ש', מה היית משפר פה?
יהודה גליק:
מה לא בסדר, מה היית מתקן פה?
<ש':
תשמע, אני אגיד לך את האמת, תלונות תמיד יש.
יהודה גליק:
אז תגיד, תתלונן, מה אכפת לך?
יהודה גליק:
חופשי, היום מותר לך.
<ש':
הדבר היחידי שאם הייתי אומר לך עליו זה החום, מזגן, החום.
<ש':
זה הדבר היחידי.
<חגי דוד:
גם אנחנו מרגישים את זה.
<חגי דוד:
אתה לא צריך להגיד לי את זה.
דוד אמסלם:
איך האוכל פה?
<ש':
ברוך ה' עשו שינויים.
<ש':
היה בהתחלה טיפה יותר בעייתי, אבל עכשיו בזמן האחרון החליפו את כל המאכלים, התפריט הוא כאילו טוב.
דוד אמסלם:
אתם אוכלים פה שלוש פעמים ביום?
<קריאה:
הם נורא ביקשו לשנות את הפלאפל, כי הפלאפל היה פחות טעים ובאמת חגי ומפקד הכלא - - - היה מענה והוציאו את זה, הם מקבלים ג'חנון עם רסק עגבניות, זה שיפר להם את ה - - -
<ש':
- - - סבבה, רק שאין מזגן.
דוד אמסלם:
אז התלונה היחידה זה המזגן, אתה אומר?
<ש':
נכון, כן.
<נ':
אני ארבע שנים וחצי.
<חגי דוד:
הוא כבר עבר את גיל 18, בקרוב הוא עובר את גיל 18 והוא ביקש להיות פה - - - וגם ביום שישי, הוא מפעיל לנו פה מרכז תעסוקה.
<חגי דוד:
הנערים, במקום שיתבטלו בחדרים אורזים סכו"ם ומקבלים כסף, כמה שקלים.
<חגי דוד:
יש נערים שרוצים לעבוד, הם גם מרוויחים מזה.
<חגי דוד:
אז הוא מפעיל את הפרויקט באגף, בפירוש מפעיל סוג של מפעלון קטן.
<חגי דוד:
אז זו הדרך שהוא עשה ואנחנו מאחלים שיהיו לנו עוד נערים כאלה.
דוד אמסלם:
כמה זמן יש לך עוד?
דוד אמסלם:
עוד שנה?
<נ':
עם שליש שלושה חודשים.
דוד אמסלם:
אל תחזרו לפה יותר, הא?
דוד אמסלם:
כולכם.
<נ':
מה אתם עושים?
דוד אמסלם:
מה אנחנו עושים?
דוד אמסלם:
אנחנו חברי כנסת שבאנו לבדוק מה קורה פה, לבקר אתכם.
<נ':
אני מכיר אותך.
דוד אמסלם:
אתה מכיר את אברהם נגוסה?
<נ':
ראינו בטלוויזיה - - -
אברהם נגוסה:
כמה זמן אתה פה?
<נ':
אני תשעה חודשים.
<נ':
בלי חנינה.
אברהם נגוסה:
וכמה זמן יש לך עוד?
<נ':
שלושה חודשים.
דוד אמסלם:
וכמה זמן אתה פה?
דוד אמסלם:
אתה שישה חודשים?
אברהם נגוסה:
מה הסיבה?
אברהם נגוסה:
למה הכניסו אותך לפה?
<נ':
שוד.
<נ':
(המשך הסיור)
<יבגני פאוקמן:
אנחנו נמצאים באגף אחד, זה האגף הכי מתקדם בבית הסוהר, מבחינת הדרגה.
דוד אמסלם:
כשאתה אומר מתקדם מה הכוונה?
דוד אמסלם:
פיזי או של החבר'ה פה?
<יבגני פאוקמן:
גם האסירים.
אוסאמה סעדי:
יעני וי איי פי?
<יבגני פאוקמן:
לא וי איי פי, אבל הם מתקדמים, הם יותר איכותיים.
<יבגני פאוקמן:
יש פה כמה קבוצות שיקום שאנחנו מנהלים בתוך האגף.
<יבגני פאוקמן:
האסירים פה יותר פתוחים במהלך היום, יותר זמן בחוץ, שזה גם מתמרץ אותם.
דוד אמסלם:
הכוונה בחוץ זה פה?
<יבגני פאוקמן:
בחוץ זה פה, בחוץ זה בחצר.
<יבגני פאוקמן:
לפעמים מוציאים אותם לקבוצות, אם זה פינות חי, חדרי קשר, ספריות וכו'.
<יבגני פאוקמן:
יש להם יותר זמן פנוי.
<יבגני פאוקמן:
מה שקורה באגף, קמים בבוקר, ארוחת בוקר, יוצאים החוצה, עושים שם מסדר דגל בכל בוקר.
<יבגני פאוקמן:
כשמדברים איתם מעבירים להם את הלו"ז, לאחר מכן עולים לחינוך.
<יבגני פאוקמן:
בסביבות עשר באים לפה לאכול ארוחת עשר, להיות קצת בשמש, חוזרים חזרה לחינוך, עד 12, 12 וחצי, חוזרים לאגף, ישר נכנסים לחדר האוכל, אוכלים, יש להם עוד שעת הסתובבות לנשום קצת אוויר, לעכל את האוכל ונכנסים לתא למנוחה.
<יבגני פאוקמן:
במהלך היום בסביבות שתיים יש קבוצות, קבוצות תומכים, קבוצות פעילות כאלה ואחרות, אם זה על ידי עובדים סוציאליים, על ידי קצינות חינוך, לוקחים אותם משתיים עד ארבע.
<יבגני פאוקמן:
בארבע עוד פעם אנחנו יוצאים לטיול, לנשום אוויר לקראת סגירת האגף ובשעה חמש נכנסים לתאים.
<קריאה:
עד הבוקר?
<קריאה:
לא, יש פעילויות ערב, תלוי באיזה פרויקט.
<יבגני פאוקמן:
בגלל שזה אגף יותר פתוח אז רובם נכנסים בשעה שבע בערב, מגיע להם, כי כל התומכים של בית הסוהר נמצאים פה.
<יבגני פאוקמן:
כל מיני קבוצות נמצאות פה.
<יבגני פאוקמן:
יש לנו פה פרויקט תנופה, פרויקט מתקדם שהם גם פה באגף הזה, אז הם גם עד שבע בערב.
<יבגני פאוקמן:
זאת אומרת כמעט כל האגף עד שבע בערב פתוח.
<יבגני פאוקמן:
בשעה שבע בערב נכנסים פנימה, מקבלים ארוחת לילה.
<קריאה:
לתוך התאים?
<יבגני פאוקמן:
לתוך התאים, כן.
דוד אמסלם:
לא בחוץ.
<יבגני פאוקמן:
לא בחוץ.
<קריאה:
את ארוחת הצהריים נותנים להם במרוכז.
<קריאה:
בחדר האוכל.
אברהם נגוסה:
כמה בכל תא?
<יבגני פאוקמן:
התאים הם ככה, יש תאים של שניים ותאים של שלושה.
<יבגני פאוקמן:
כרגע הבחור פה, הוא לבד בתוך התא, כי יש מצלמות בתוך התא, זה תא מפוקח שאנחנו מסתכלים עליו 24/7.
<יבגני פאוקמן:
מסיבות כאלה ואחרות הוא חייב להיות לבד.
<יבגני פאוקמן:
אבל אין דבר כזה שיש אסיר לבד, חוץ ממנו, כי זה תא מצלמה מפוקח, תמיד זה או שניים או שלושה.
<יבגני פאוקמן:
זה תאים יותר גדולים.
אוסאמה סעדי:
משבע עד למחרת הם בתוך התאים, אין יציאה?
<יבגני פאוקמן:
לא.
אוסאמה סעדי:
ומה יש בתוך התאים, טלוויזיה?
<יבגני פאוקמן:
יש טלוויזיה, מקלחת, שירותים.
דוד אמסלם:
תראה לנו תא.
דוד אמסלם:
(המשך הסיור)
<מורה בפינת החי:
זאת פינת החי.
<מורה בפינת החי:
במהלך היום נכנסות לפה כיתות כיתות.
<מורה בפינת החי:
חלקם עוסקים בניקיונות, בלהאכיל, בלטפל, בללמוד על יצורים אחרים.
<מורה בפינת החי:
יותר ממקום שהוא קצת שונה מהחינוך בכיתה הסגורה, מקום יותר חופשי שאפשר לדבר בו, להעלות ככה כל מיני תכנים של חיות, מה מדבר אליי, לראות יצורים אחרים כבעלי רגשות, לעורר חמלה.
<מורה בפינת החי:
הרבה דברים קורים.
דוד אמסלם:
אתם אוהבים את השיעורים פה?
<נ':
כן.
דוד אמסלם:
מה אתם עושים?
<נ':
(מדבר בערבית).
דוד אמסלם:
טוב, מאה אחוז.
דוד אמסלם:
(בישיבה)
דוד אמסלם:
האמת היא שהתרשמנו.
דוד אמסלם:
אני חשבתי לראות דברים יותר מורכבים.
דוד אמסלם:
כשדיברתי איתך חשבתי שהעסק הוא הרבה יותר מורכב, אבל עדיין יש פה שני דברים שהייתי רוצה לקדם אותם.
דוד אמסלם:
האחד זה הנושא של הצפיפות.
דוד אמסלם:
בבתי הסוהר במדינת ישראל יש צפיפות עצומה, כפי שראינו היום, יש חדר שמכיל שישה אנשים, חדר מאוד קטן.
דוד אמסלם:
מבחינתי לא מתקבל על הדעת.
דוד אמסלם:
איך אמרתי בוועדה הקודמת?
דוד אמסלם:
בגן החיות התנ"כי לקופים יש יותר מקום, באחריות.
דוד אמסלם:
מי שצריך להיות בבית סוהר, צריך להיות בבית סוהר.
דוד אמסלם:
איך אמרנו גם?
דוד אמסלם:
אם אין בית הסוהר אין חברה, מדוע?
דוד אמסלם:
בגלל שכל אחד יעשה מה שהוא רוצה והכול מתפרק.
דוד אמסלם:
בית סוהר זה חלק מרכזי, אולי כמעט הכי מרכזי בחברה, לא רק דמוקרטיה, גם בחברות לא דמוקרטיות יש בית סוהר.
דוד אמסלם:
אבל אחרי שאנחנו מכניסים לפה את האנשים אז יש גם תנאי מינימום שאנחנו צריכים להתעסק איתם.
דוד אמסלם:
אורח לרגע רואה כל פגע, אנשים שבאים לפה בבוקר וזו העבודה שלהם והם כבר מגיל 21 פה, הם לא רואים את הדברים שאני רואה.
דוד אמסלם:
אני לא בא בקטע של הביקורת, אנחנו לא שם, כי כפי שאמרתי, התנאים הם נתונים, אני בטוח שכל מפקד בית סוהר היה רוצה לשנות את בית הסוהר שלו ולשדרג אותו, זה גם יעזור לו, אבל אני באמת חושב שהתנאים בבית הסוהר, כפי שאני רואה אותם פה, ברמת הצפיפות, הם ודאי, לדעתי, לא ראויים לאנשים.
דוד אמסלם:
אין צפיפות כזו בין בני אדם, זה לא יכול להיות.
דוד אמסלם:
אנחנו נכנסנו לתא של שישה אנשים, יש תאים של שמונה אנשים.
<עופרה קלינגר:
יש גם תאים של עשרה.
דוד אמסלם:
כן, שזה לא יעלה על הדעת, אני חושב שזה לא חוקי.
מיקי לוי:
זה הכול נמדד ב - - -
<קריאה:
כן, אבל זה לא עומד בתקן.
<עופרה קלינגר:
התקן לא חל על בתי הסוהר האלה.
אוסאמה סעדי:
אנחנו הורדנו את התקן.
<עופרה קלינגר:
תקן הכליאה לשחרור מנהלי הורדתם.
דוד אמסלם:
אנחנו הורדנו את התקן בגלל זה.
דוד אמסלם:
דרך אגב, אני אמרתי לכם, בפעם הבאה אני אוריד את זה לגמרי.
דוד אמסלם:
מבחינתי, אם בתי הסוהר לא יהיו ראויים אנחנו נשחרר לכם את כל האסירים.
<מנשה גניש:
כשמשפצים את האגף מן הסתם גם מורידים מקום.
דוד אמסלם:
אני לא נכנס לזה, לשיפוצים.
דוד אמסלם:
מנשה, הכול בסדר.
דוד אמסלם:
אני חושב שהסיפור הוא לא על השולחן הזה, זה לא כאן.
דוד אמסלם:
במדינת ישראל, מה שעולה כסף ולא מכניס לא מעניין אף אחד.
דוד אמסלם:
היות שאנחנו מביאים כאן את האסירים וזה המקום שלהם, הם לא באים בהתנדבות, שאומרים לו 'תשמע, לא מתאים לך, לך הביתה'.
דוד אמסלם:
אנחנו מחזיקים אותו וגם מגיע לו להיות פה, זה בסדר, אבל אני גם חושב שהצפיפות מייצרת עבירות אחרות קשות.
דוד אמסלם:
זה אלימות, זה תסכול.
דוד אמסלם:
כפי שאמרתי לך, אני ראיתי באחת הסדרות בטלוויזיה, אני חושב שבגרמניה, שווה לראות את בית הסוהר הזה, כדאי להסתובב בעולם ולראות מה עושים בבתי סוהר אחרים, יש שם בתי סוהר שהם עשו מחקר ועשו שם בית סוהר ברמה מאוד גבוהה והסתבר להם שבאמת רוב האסירים שמשתחררים משם נקלטים בחברה והופכים להיות אזרחים.
דוד אמסלם:
הרי בסופו של דבר, כמו שאת אמרת, החזרה לבית הסוהר היא באחוזים מאוד גבוהים ולנו אין עניין.
דוד אמסלם:
זה עולה כסף.
דוד אמסלם:
אפילו אם אני בא לאוצר ומדבר איתו, הרי בסוף זה כסף.
דוד אמסלם:
כשהוא מדבר איתי בקטע האוצרי על התבטאות החזותית, הוא מדבר איתי כסף.
דוד אמסלם:
זה בסדר, הוא לא בא מזווית השירות, הוא בא מזווית הכסף, אבל זה בסדר.
דוד אמסלם:
לכן אני אומר, אסיר שנכנס לבית הסוהר והוא חוזר לבית הסוהר הוא עולה למדינה כסף.
דוד אמסלם:
מה שהוא עשה בחוץ, הוא גם הזיק למישהו ועשה איזה שהוא פשע וגם אנחנו מחזיקים אותו פה והוא עולה לנו פה והוא לא מייצר למשק שום דבר.
דוד אמסלם:
לכן אנחנו מפסידים כמעט מכל הכיוונים, בוודאי הילדים שלו, ואני מניח שאם נעשה מחקר אז נראה שגם הילדים של האסירים הם בסיכון גבוה להגיע לבית סוהר, מה שנקרא דור ממשיך.
דוד אמסלם:
אלה הדברים שצריכים לעצור אותם ועוצרים אותם לרוב באמצעות זה שבן אדם שמגיע לכאן, נותנים לו יחס טוב והוא מבין - - - הרי בסוף גם האסירים הם לא טיפשים, הם מגיעים לפה כי מביאים אותם בכוח, אבל הם מבינים.
דוד אמסלם:
הם מבינים איך מתייחסים אליהם, הם מבינים מה המדינה משקיעה בהם, האם היא מזלזלת בהם או לא מזלזלת בהם.
דוד אמסלם:
בסופו של דבר חלק גדול מאוד או רוב האנשים שמגיעים לבית הסוהר, אתם מבינים שאלה אנשים שבאים מאוכלוסיות גם ככה קשות ובסך הכול אם אתה נותן לו את התנאים הנכונים ואת היחס הנכון אתה יכול לעזור לו לצאת מהמעגל הזה.
דוד אמסלם:
לכן אני חושב שאני רוצה לקבל מכם את הנתונים הבאים בפריסה של בתי סוהר.
דוד אמסלם:
אני רוצה לקבל כמה מטראז' בכל בית סוהר, לא ממוצע ארצי, ממוצע ארצי זה טעות, בכל בית סוהר.
דוד אמסלם:
יכול להיות שבמקום אחר יש עודפים וכאן יש צפיפות ואז אני מקבל את הממוצע של אותו אחד שטבע בבריכה בעומק של 60 סנטימטר.
דוד אמסלם:
אני רוצה לקבל נתונים לגבי כל בית סוהר, מה רמת הצפיפות, כמה אסירים מול מטראז', בלי מה שנקרא שטחי שירות, אלא בתאים.
דוד אמסלם:
אני חושב שאנחנו צריכים לפרוץ את זה אחת ולתמיד.
דוד אמסלם:
איך אמרתי באוצר?
דוד אמסלם:
לדעתי מדינת ישראל לא בנתה בית סוהר חדש, חוץ מאלה שהיא חשבה להפריט אותם בזמנו והיא נתקעה איתם, אחרת גם זה לא היה.
דוד אמסלם:
אז אני חושב שהם לא בנו שנים על גבי שנים, ואם לא נעשה משהו גם לא ייבנו.
דוד אמסלם:
האוכלוסייה גדלה, האסירים גדלים, אין לנו ברירה, בונים פה עוד קצת, מביאים עוד קצת לפה, מביאים עוד איזה קטע לשם ועושים אפליקציה לפה.
דוד אמסלם:
זה לא עובד ככה.
דוד אמסלם:
לכן כדאי שאנחנו נראה את הדבר הזה, אני אבנה איתכם ביחד תכנית רב שנתית, אני אוביל אותה מול האוצר ביחד איתך, עופרה, וכמובן עם השר לבטחון פנים, בגלל שאני חושב שצריך להיות כיוון.
דוד אמסלם:
זה לא יכול להתגלגל ככה.
דוד אמסלם:
יבוא נציב, יבוא הנציב הבא וכן הלאה וכן הלאה וכל אחד מעביר לשני את השרביט ובתי הסוהר נשארים אותו דבר.
דוד אמסלם:
זה נושא אחד שאותי הוא מרתק, לי חשוב לקדם אותו.
דוד אמסלם:
זה בהיבט הזה.
דוד אמסלם:
שאר ההיבטים, בסך הכול, כמו שראינו כאן, אני חושב שזה דבר שאנחנו גם נשב איתכם, גם לנושא של הטלפונים.
דוד אמסלם:
צריך להבין, יש פה לקוחות שבויים של חברות מסחריות, אנחנו הרי לא נותנים להם את זה, וזה בסדר, אני לא חושב שהמדינה צריכה להתעסק בכל נושא, מבמבה ועד טלפון וכו', בשביל זה יש חברות, בסדר, אבל בסוף יש לנו פה לקוח שהוא שבוי, והוא לא רק שבוי, אנחנו גם יודעים מה רמת ההכנסה שלו.
דוד אמסלם:
זה לא אחד שבוי שאנחנו נמצאים באיזה שהיא שכונת יוקרה ואנחנו לא נותנים לחבר'ה לצאת משם והם בעלי אמצעים.
דוד אמסלם:
יש פה לקוחות שהם שבויים, גם ברמת הקנטינה וגם ברמה של הטלפונים ואני מתחיל להבין, אחרי שנכנסתי והבנתי את הסכומים שהם מקבלים, כל 30-40 שקל זה הרבה כסף בבית הסוהר.
דוד אמסלם:
זה לא בערכים בחוץ.
דוד אמסלם:
מי שעובד כאן ומרוויח 600-700 שקל, זו המשכורת שלו, זה אקוויוולנטי למישהו שמרוויח 7,000 שקל, אז 30 שקל זה 300 שקל.
דוד אמסלם:
ואם הוא מרוויח קצת יותר מ-10,000, 30 שקל זה יכול להיות 1,000 שקל.
דוד אמסלם:
זאת אומרת אלה לא הערכים האבסולוטיים בחוץ, אלה ערכים פנימיים.
דוד אמסלם:
אני חושב שצריך להתאים את המוצרים ליכולות שלהם ולבנות לאנשים סל בסיסי של מוצרים שמגיע להם, מה שצריך לתת להם.
דוד אמסלם:
זה בנושא הזה.
דוד אמסלם:
הנושא השלישי זה הנושא של התעסוקה.
דוד אמסלם:
אני חושב שהנושא של התעסוקה הוא קריטי.
דוד אמסלם:
הוא קריטי בבית הסוהר לאנשים המבוגרים.
דוד אמסלם:
אני לא מדבר כרגע על החבר'ה הצעירים, ששם החינוך הוא הלב של העניין, פחות חשוב אם הוא יעבוד במסגרייה, יותר חשוב אם הוא ישלים בית ספר ובגרות ואולי יחליט ללכת למסלול לימודים, אבל לי אין ספק שבבית הסוהר לחבר'ה המבוגרים צריך לעשות חשיבה איך מביאים לכאן יותר מפעלים.
דוד אמסלם:
אין שום סיבה שלא.
דוד אמסלם:
אני כלכלן במקצועי, נכנסתי להרבה פרויקטים כלכליים, בסוף בעל מפעל, אם פה יותר זול לו הוא יבוא לפה.
דוד אמסלם:
פשוט.
דוד אמסלם:
בסוף, שורה תחתונה, הוא לא פילנתרופ והוא לא גמילות חסדים, אם הוא לוקח עובד ב-5,000 שקל בחוץ ויש לו פה עובד ב-3,000 שקל, הוא יבוא לפה.
דוד אמסלם:
האמינו לי, הוא יבוא לפה.
דוד אמסלם:
מה עוד שהוא מקבל פה, אתם הרי מעודדים את זה, אתם נותנים לו את השטח בחינם, ארנונה הוא לא משלם, לפעמים מים וחשמל הוא לא משלם.
דוד אמסלם:
נו, זה נראה לי הזוי כמעט שלא רצים לפה.