GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ניר פפאי: 13,000 דונם בשולי שוליים בגינות ציבוריות?
<ניר פפאי: זה 13,000 דונם.
<בינת שוורץ: לא, זה לא 13,000 דונם, זה במצטבר.
<בינת שוורץ: זה מרסיסים רסיסים.
<ניר פפאי: מצטבר.
<ניר פפאי: יש לכם כאן אלפי דונם.
<בינת שוורץ: אני רוצה להודות לך על הדיונים האלה.
דוד אמסלם: תודה בינת, תודה רבה.
דוד אמסלם: אני אעבור לחברי הכנסת.
דוד אמסלם: דרך אגב, בשלוש ורבע אני מסיים את הדיון, אני הולך לדיון אחר.
יעל כהן-פארן: זאת אומרת אין לנו זמן, זה מה שאתה אומר.
יעל כהן-פארן: 8 דקות.
דוד אמסלם: אני אומר מה שהבנת.
תמר זנדברג: נשאר המון זמן, עד שלוש ורבע זה המון זמן.
דוד אמסלם: מה שהבנת, זה מה שאני אומר.
דב חנין: אני מתלבט עם עצמי מה לעשות בזמן הקצר שיש לנו ואני אתחיל מהסוף, אדוני יושב הראש.
דב חנין: אני הייתי יכול עכשיו לנסות לנתח את דברי הגברת בינת שוורץ, שדיברה בפנינו נקודה-נקודה ולנסות לחדד את הויכוח.
דב חנין: אני לא חושב שיש לנו כרגע את הזמן לזה, אבל אני חושב שזה חשוב שנעשה את זה במסגרת הוועדה הזו, כי זו הוועדה שבסופו של דבר מפקחת על פעולות הממשלה.
דב חנין: אז אני לא אעשה את זה.
דב חנין: אני אסתפק בכמה אמירות כלליות.
דב חנין: קודם כל, הרעיון של תמ"א 1 הוא רעיון טוב.
דב חנין: הרעיון של לבנות תכנית אחת, שתאחד את כל המערכת התכנונית ותפשט, זה רעיון מצוין.
דב חנין: הבעיה הגדולה שלי עם תמ"א 1 - וזה לא נוגע רק לחופים, אני אומר את זה בגלוי - זה שזה לא האחדה, אלא זו גם הרזיה של התכניות.
דב חנין: זאת אומרת לקחו תכניות שיש בהן הרב מאד בשר, ומעבירים אותן איזו שהיא דיאטה די רצחנית, שבדיאטה הזאת חלק מהידע שנמצא בתוך המערכת התכנונית, בתכניות שנבנו לאורך הרבה שנים, חלק מהידע הזה הולך לאיבוד.
דב חנין: הדוגמא הכי בוטה, הכי קשה והכי מסוכנת היא הדוגמא של החופים.
דב חנין: אפשר לדבר על זה לפרטים.
דב חנין: אני מקווה, אדוני יושב הראש, שאתה תקבע דיון נוסף כדי שבאמת נדבר על הפרטים האלה.
דב חנין: אני רוצה להגיד לכם, קודם כל הפעילים שהגיעו לכאן ואנשי הארגונים, הרבה מאד הערכה לכם, גם על המחויבות הערכית שלכם, גם על הידע המקצועי שלכם.
דב חנין: אדוני יושב הראש, לפי הדברים שאנחנו שמענו עכשיו מראש מינהל התכנון, יש לנו כנראה איזה שהוא עניין עם קבוצה גדולה מאד, קבוצה עצומה של אנשים עם איזה שהן הפרעות בהבנת המציאות.
דב חנין: אין להם מה לעשות בחיים.
דב חנין: ולכן, למרות שהמצב נפלא בחופים, הם באים לפה כדי להציק לך ולנו ולבזבז את זמננו, וגם אנחנו עכשיו יושבים כאן כדי לבזבז את הזמן הקולקטיבי שלנו.
דב חנין: לא זה המצב.
דב חנין: יש בעיות אמיתיות.
דב חנין: החופים מאד מאד רגישים, כי החופים זה באמת הסביבה המיוחדת והיפה, שכולנו רוצים לשמור עליה.
דב חנין: לחופים יש משמעות חברתית, אנשים רוצים להנות מהחופים.
דב חנין: לא כולם רוצים ויכולים לנסוע לחוץ לארץ לנפוש, יש לנו חופי ים נהדרים.
דב חנין: יש פה המון המון שאלות מקצועיות וחלק מהן הועלו כאן ויש עוד כמה שאלות שצריך לדבר בהן.
דב חנין: יש לי תחושה מאד קשה שההתנהלות היום במינהל התכנון היא לא רק בעייתית ברמה של ההתייחסות הסביבתית וברמה של ההתייחסות החברתית, היא גם בעייתית ברמה של ההתייחסות המקצועית.
<בינת שוורץ: כלומר?
<בינת שוורץ: כלומר אדוני?
<בינת שוורץ: בוא יסביר מה זו התנהלות בעייתית.
<קריאה: זה לא מקצועי.
דוד אמסלם: אין לי זמן לשאלות.
דוד אמסלם: לא צריך שאלות.
דב חנין: אני אשמח לענות לגברתי.
דב חנין: לא, השאלה שלה היא שאלה מאד עניינית.
דב חנין: שאלה מצוינת.
דוד אמסלם: היא שאלה מצוינת, אבל אין זמן.
דב חנין: מאה אחוז, אז אני רוצה - - -
דוד אמסלם: בוא קח לך 30 שניות לסיים בשני משפטים.
דוד אמסלם: אני רוצה לעבור גם לחברי כנסת אחרים.
דב חנין: 30 שניות.
דב חנין: אני אומר איפה אני רואה את הבעיה ואני מציע שאנחנו נקיים עוד דיון בנושא הזה, ובאמת שאפשר יהיה לברר את הדברים לגופם – נקודה-נקודה.
דב חנין: אני חושב שהבעיה העיקרית היא בסופו של דבר בעיה אידיאולוגית.
דב חנין: אני חושב שבמינהל התכנון שולטת היום תפיסה של תכנון מאד מאד רזה, תכנון שבעצם נועד ל - - -
דוד אמסלם: אתה חוזר על הדברים.
דוד אמסלם: אתה חוזר על מה שאמרת.
דב חנין: כן, כן, אני מסכם.
דב חנין: תכנון מאד מאד רזה, שנועד לתת ליזמים לפעול ולפועלים להפעיל ולעושים לעשות ושהתכנון יפריע להם ככל האפשר פחות.
דב חנין: התפיסה הזאת מאד לא מתאימה לתנאיה של מדינת ישראל.
דב חנין: מדינה מאד קטנה, מאד צפופה.
דב חנין: כמו שאת אומרת גברתי, ובצדק, המון דרישות על כל פיסה קטנה של שטח.
דב חנין: דווקא במצב הזה אנחנו צריכים תכנון הרבה יותר רציני, הרבה יותר מעמיק, הרבה יותר עמוק.
תמר זנדברג: אני רוצה להצטרף לדאגה של חבר הכנסת דב חנין.
תמר זנדברג: שמענו כאן שני חלקים לדיון.
תמר זנדברג: חלק אחד מאד מאד ארוך ומפורט, שבו פורטו בפנינו בצורה מאד מאד ברורה, עניינית וקונקרטית, הסכנות והאיומים וגם המהלך ההיסטורי שהביא להם.
תמר זנדברג: ובעצם המהלך שתואר כאן בצורה מאד ברורה כנסיגה מהרבה מאד הגנות שהושגו, החל ממאבקים אזרחיים וציבוריים, כמו חוף פלמחים ועד חוף אכזיב, אם לרגע נכווץ את תולדות הזמן, ועד חוק החופים, שבאמת את התיקון לו הוביל חבר הכנסת דב חנין בכנסת הקודמת, ואיפה שהוא זה אבד לנו בין האצבעות, אבל - - -
דב חנין: הוא עדיין מונח על שולחני.
תמר זנדברג: הוא מונח על השולחן, אבל תקן אותי אם אני טועה, בכנסת הקודמת הייתה תחושה, יש איזו תחושה בממשלה ובכנסת שהייתה יותר הבנה בצורך שלו ועכשיו הוא קצת נסוג.
תמר זנדברג: וכשאני שמעתי את דבריה של ראשת מינהל התכנון, אני קצת הבנתי למה.
תמר זנדברג: כי בעצם נפרשה בפנינו כאן תפיסה שקודם כל הגדירה מחדש את חוקי הפיזיקה, הגיאולוגיה והאסטרונומיה כמעט.
תמר זנדברג: הים הוא דינמי, כלומר הסכנות שחלות עליו, בכלל, אולי הוא משאב שלא מתכלה, הוא משאב מתחדש בכלל, הים.
תמר זנדברג: לא צריך לשמור על החופים, יש אין סוף.
תמר זנדברג: אולי הם יתחדשו בעתיד, אם הים דינמי.
תמר זנדברג: השימושים החשובים הם שימושי הגז, הם שימושי ההתפלה, הם שימושי המלונאות והם השימושים המסחריים והטיילת.
תמר זנדברג: ולמי לא נשאר?
תמר זנדברג: לציבור.
תמר זנדברג: זה בדיוק הפוך.
תמר זנדברג: הוצגה בפנינו תפיסה בדיוק הפוכה מהתפיסה שהתחילה להתקדם והיא הרבה יותר רווחת היום, שאומרת שחוף היום קודם כל שייך לציבור.
תמר זנדברג: הוא קודם כל משאב ציבורי לצורכי פנאי, לצורכי טבע, לצורכי נוף, לצורכי שימושים – ואני אומרת את זה בכוונה גם בתוך הערים – לצורכי שימושים שהם מאזנים ולא אומרים לנו יש ים פתוח, אבל בתוך העיר אתם רק תשבו בבתי קפה.
תמר זנדברג: אלא בדיוק להיפך.
תמר זנדברג: החכמה דווקא במדינה צפופה, דווקא במדינת חוף ודווקא במדינה עירונית כמו מדינת ישראל, זה לשלב בין הטבע העירוני ובין חוף ים ציבורי-עירוני-פתוח, שאפשר ללכת אליו ברגל, במיוחד בהעדרה של תחבורה ציבורית בשבת במדינת ישראל, בלי לשבת רק בטיילת הזאת ויהיה זה בבת ים, באשדוד, בנהרייה או בתל אביב.
תמר זנדברג: אני רוצה לומר מילה אחרונה על התכנית, על תמ"א 1 עצמה.
תמר זנדברג: אם אתה זוכר, אדוני יושב הראש, התכנית הזו נחשפה לפנינו בתקשורת, שמענו עליה כולנו ובאמת, גם למורת רוחך, כמהלך מאד גדול שקודם ואנחנו כציבור, כנציגי ציבור, ממש הופתענו.
תמר זנדברג: פתחנו עיתון בבוקר ובאנו לכאן לכנסת והזדעקנו.
תמר זנדברג: ובאמת מאז קם קול צעקה ותיארו את זה כאן חלק מנציגי הארגונים, ומאז כל המאבק להצלה של פירורים מתוך התכנית הזו, התמקד באותו תחום 100 מטר.
תמר זנדברג: חברי כנסת, ויש כאן מפלגה מובילה שמינהל התכנון נמצא כרגע בידיים שלה, התגייסו ואמרו אם נציל את המאה מטר, אז בכך דיינו.
תמר זנדברג: ואני חושבת שזאת תפיסה שגויה - הגם שאפילו ה-100 מטר עצמם, שמענו כאן, יש איזה ויכוח מה מוגן בתוכם ומה לא - התפיסה החופית, במיוחד לאור - ואת תיארת את זה כשימושים - אני מתארת את זה מהצד השני כסיכונים - היא רחבה הרבה יותר מזה.
תמר זנדברג: בגלל הגז, בגלל הצינורות, בגלל הלחץ, בגלל המלונאות שדיברנו עליה כאן והיו לנו חילוקי דעות, אבל עדיין, אין חולק שזו הפרת איזון.
תמר זנדברג: שזה איזה שהוא איום.
תמר זנדברג: ולכן ההגנה מצד שני, שמסופקת גם לקו הראשון לחוף אבל גם לעורף, גם לסביבה החופית הכוללת יותר, גם לאותם אזורים מוגנים, אותם פוליגונים וכו', אנחנו פשוט ממש לא יכולים להסתפק בכל כך מעט מהמעט שכבר היה קודם.
תמר זנדברג: זאת אמירה שחייבת לצאת מכאן.
תמר זנדברג: אין שום סיבה שהמהלך לתכנון כוללני, בסופו של דבר יהיה פוגעני.
דוד אמסלם: יעקב, באמת דקה אם אפשר, אני צריך ללכת כבר.
יעקב אשר: אני בדקה לא יכול למצות את זה, אז נשאיר את זה לדיון אחר.
דוד אמסלם: דיון אחר.
יעל כהן-פארן: תודה, אני אקצר.
יעל כהן-פארן: אני רוצה להתחיל וכמעט לסיים בחידה ואני חושבת שאת התשובה לחידה הזאת, תיכף אתם תבינו.
יעל כהן-פארן: אני מקריאה משהו, אני שואלת את הנוכחים מי לדעתכם אמר את זה: "בגילאים הצעירים היינו כל היום בים.
יעל כהן-פארן: היום אני לא הולך לחוף.
יעל כהן-פארן: לא יכול לראות את המפלצות שנבנו בחוף.
יעל כהן-פארן: הבנייה בחופים זו גסות רוח שאני לא יודע אם יש מדינה בעולם שיכולה להרשות את זה לעצמה.
יעל כהן-פארן: אנחנו נפעל לפנות את מתקני התשתית והמבנים הציבוריים שחוסמים את החוף וחוסמים את הגישה".
<קריאה: כחלון.
יעל כהן-פארן: מי שאמר את זה זה שר האוצר כחלון.
יעקב אשר: זה בתפקידו כשר לאיכות הסביבה.
יעל כהן-פארן: בתפקידו כשר האוצר.
יעל כהן-פארן: זה היה לפני - - -
תמר זנדברג: זה היה בתפקידו כקמפיינר בבחירות.
יעל כהן-פארן: לא, לא, הוא אמר את זה כשר האוצר.
יעל כהן-פארן: השמטתי פה את החלקים שמתייחסים לאולגה - - -
דב חנין: זה שאנחנו זוכרים זה יפה, השאלה אם הוא זוכר.
יעל כהן-פארן: אני אזכיר לו את זה.
יעל כהן-פארן: זה היה אנחנו במשרד האוצר, זה היה כבר בתפקידו כשר אוצר.
יעל כהן-פארן: אני רוצה להפנות את תשומת הלב לציטוט הזה ולומר, יש לנו כתובת אחת ואני גם מבקשת לקיים דיון נוסף ואולי להזמין אליו את שר האוצר.
יעל כהן-פארן: אני חושבת שהדברים האלה עומדים לפתחו.
יעל כהן-פארן: הרבה החלטות שקשורות היום למינהל התכנון, ויושבת כאן ראש המינהל, נכון, אבל אני חושבת שבסופו של דבר אלה גם החלטות פוליטיות ואני חושבת שהוא צריך לתת את המענה לציבור.
יעל כהן-פארן: זו התייחסות אחת שלי.
יעל כהן-פארן: התייחסות שנייה ובזה באמת אסיים.
יעל כהן-פארן: התייחסותך לציבור, גברת שוורץ, כמשהו שאתם מתייחסים אליו הרבה יותר רחב, אתם במינהל התכנון יש לכם ראייה רחבה וכביכול כאן יושבים איזה בעלי אינטרס צר, שכל אחד יושב ליד החוף שלו ורוצה לשמור עליו.
יעל כהן-פארן: אז זה לא המצב, אני מצטערת לומר זאת.
יעל כהן-פארן: האנשים שהטריחו את עצמם לכאן היום מייצגים לא רק את הציבור הרחב היום, אלא גם את הציבור הרחב של ילדינו ונכדנו; וכשמינהל היום לא רואה את זה, אותי זה מאד מדאיג.
דוד אמסלם: יעקב אשר, בבקשה.
יעקב אשר: כן, אני באמת רק בחצי דקה.
יעקב אשר: קודם כל אני חושב שראוי באמת, אדוני יושב הראש, הבנתי שגם אמרת את זה בהיעדרותי, כשיצאתי החוצה לרגע, לקיים דיון נוסף בעניין, אבל אני רוצה לומר לאנשים שנמצאים כאן סביב השולחן, באמת אי אפשר למצות את זה בזמן קצר, אז אני אגיד את זה אולי בשני משפטים.
יעקב אשר: גם בעברי כראש עיר וגם כחבר בוועדות תכנון ובנייה, אפילו ישבנו ביחד שנים רבות בוועדה המחוזית בתל אביב וכו', אני חושב שהגיע הזמן גם, במידה מסוימת, ונוצר מצב – אל תקפצי עלי, בסדר?
תמר זנדברג: אני נראית לך בעמדת קפיצה?
יעקב אשר: נוצר מצב שמה שלא יהיה – תמיד זה לא יהיה טוב.
יעקב אשר: זאת אומרת זה משהו אבסולוטי כזה, שבכל נגיעה, בכל מקום, בכל דבר, אתם מפספסים בסופו של דבר את הדברים האמיתיים שאתם נלחמים עליהם לפעמים.
יעקב אשר: ואני לא אומר את זה בהכללה, אבל חייבים להיות לדעתי יותר ממוקדים ולנסות להגיע לאיזו שהיא אמנה בדברים מסוימים, כי החיים משתנים והדברים משתנים ויש דברים שאתם חייבים לעמוד עליהם ואני מסכים עם זה במאה אחוז.
יעקב אשר: אני זוכר פעם תכנית שאני הבאתי בבני ברק, עם תב"ע 572, עם פארק של 300 דונם.
יעקב אשר: דבר חסר תקדים בבני ברק, בצפון העיר, על גבול תל אביב.
יעקב אשר: וארגונים כאלה ואחרים באו והלכו נגד התכנית הזאת, למה זה לא 500 דונם.
יעקב אשר: אבל חברה, בבני ברק 300 דונם זה היה רעידת אדמה.
יעקב אשר: אז אתם לא רוצים שנבנה ליד - - -
תמר זנדברג: גם בינת חושבת שהירוקים תמיד - - - ומקלקלים.
יעקב אשר: דקה, אני אומר לך את זה מהפרקטיקה.
יעקב אשר: חברה, אני לא נגדכם, יעידו פה כמה אנשים, גם מהקדנציה הקודמת שלי כחבר בוועדה כאן.
יעקב אשר: אבל לדעתי, תפסת מרובה לא תפסת ולפעמים יותר מדי מלחמות קטנות, שכביכול אולי מנצחים אותן, אתם מאבדים את המערכה לגמרי.
יעקב אשר: אני כן חושב שצריך חשיבה גם בנושא החופים.
יעקב אשר: אני חושב שם אם צריך במקומות מסוימים לבנות דברים, אפשר לעשות אותם בדילול כזה או אחר ובחשיבה גדולה.
יעקב אשר: אבל כשאתה נכנס לדיון והכל רע, והכל לא טוב וזה לא רק בחופי ים.
יעקב אשר: לפעמים אתה מגיע למקומות שרוצים לבנות שכונה ודברים כאלה, ושוב, שם אין ים ולא יגיע ים לעולם, כך בירושלים, במצפה נפתוח למשל, שהיום משתמשים בזה גומרים אחרים שרוצים למנוע את הבנייה מסיבות אחרות, והם מתכסים תחת הכיסוי שלכם, כביכול - - -
תמר זנדברג: איזה גורמים?
יעקב אשר: איזה גורמים?
יעקב אשר: עירוניים למשל.
דוד אמסלם: יעקב, אני כבר מאחר בחמש דקות.
יעקב אשר: לכן אני אומר, אני מסכם את השורה הזאת.
יעקב אשר: אמרתי לך, יהיה לי קשה לעשות את זה בקצרה.
יעקב אשר: אני חושב שזה דיון חשוב שיהיה, הוא צריך להיות בלי התלהמות, עם באמת רצון להגיע בסופו של דבר לאיזו שהיא אמנה משותפת, אבל לא בבחינת תפסת.
יעקב אשר: את זה תלמדו, את הכלל הזה.
יעקב אשר: זה מהחיים.
יעקב אשר: זה מהפרקטיקה.
<יעקב ניר: אדוני יושב הראש, בתור הכי מבוגר באזור הזה, הייתי מבקש שתאפשרו לי לתת הרצאה של 15 דקות על המערכת של הים התיכון של מדינת ישראל.
<יעקב ניר: אתם לא תפסידו.
דוד אמסלם: אתה כבר ביקשת את זה ממני פעם.
דוד אמסלם: אמרתי, אתה שלחת לי את החומר, אתה גם ביקשת.
דוד אמסלם: אני אמצא באיזו שהיא דרך, באיזה שהוא דיון, לשלב את זה.
<יעקב ניר: אני מאד אשמח.
דוד אמסלם: אני אשמח ברמה האישית.
דוד אמסלם: זה מסקרן אותי.
דוד אמסלם: רבותי, קודם כל זה הדיון השלישי לדעתי שאנחנו עושים.
<קריאה: שני.
דוד אמסלם: שנה שעברה עשינו גם בנושא חופים, ככה שהנושא הזה יקר לליבנו.
דוד אמסלם: קודם כל אני רוצה להודות לכם, לארגונים, לפעילים הסביבתיים, לעצמאים, בגלל שכל פעם אני מתרגש מחדש בנושא הזה, גם אם אני לא מסכים איתכם בהכל או בחלק, בגלל שאני יודע שזה בא מדם ליבכם.
דוד אמסלם: אנשים קמים בבוקר, אני שמעתי את הגברת וזה היה תיאור נכון.
דוד אמסלם: קמה בבוקר אישה, אין לה שום אינטרס בעניין, נסעה שלוש שעות, חוזרת שלוש שעות כדי לומר את מה שכואב לה ובאמת אני מאד מאד מעריך את זה, ואני חושב שיש לכם השפעה עצומה.
דוד אמסלם: ברמת המצטבר בוודאי.
דוד אמסלם: מה שאני מציע ברמה האופרטיבית, בינת, אני מציע לעשות איזה שהוא שולחן עגול אצלכם עדיין.
דוד אמסלם: להזמין דווקא את הארגונים.
דוד אמסלם: אני חושב שהם חשובים.
דוד אמסלם: לא חייבים להסכים איתם בכל דבר, אבל לדעתי בוודאי לשמוע אותם.
דוד אמסלם: גם אם זה לפעמים קשה ולפעמים גם הטונים הולכים פה כאילו יש טובים ורעים.
דוד אמסלם: בסוף מישהו צריך לקבל החלטה ורואה מכלול קצת יותר רחב, בגלל שזה התפקיד שלו.
דוד אמסלם: אני מניח שיכול להיות שאם בינת שוורץ לא הייתה ראש מינהל התכנון, היא הייתה יושבת פה ואומרת את אותם דברים.
דוד אמסלם: יכול להיות שהיו לה חצאי אינפורמציה, מה שלא היום, בגלל שמתוקף תפקידה היא ערה לעוד נושאים אחרים, שאולי אנחנו לא ערים להם.
דוד אמסלם: אבל אני מציע באמת, בגלל שאני מאמין שלשון רכה תשבר גרם, אני באמת מאמין בדיאלוג הזה, במיוחד בתכנית מהסוג הזה, שהיא הולכת לקראת התכנסות.
דוד אמסלם: אני הייתי מבקש שבאמת תקבעי, כמו שאני עשיתי כאן.
דוד אמסלם: לי היה חשוב שהם ישמיעו את דבריהם.
דוד אמסלם: בישיבה הקודמת חברי הכנסת דיברו, אבל לי היה חשוב שהארגונים ידברו.
דוד אמסלם: לכן אני אשמח מאד אם תקבעי איזו שהיא פגישה, תזמני בעיקר את האנשים המרכזים כאן.
דוד אמסלם: יכול להיות שאי אפשר להכיל אצלך בחדר את כולם.
<קריאה: שתביא את הציבור המגוון.
<קריאה: יש אנשים שהם גם לא מארגון.
דוד אמסלם: בסדר, חברה, אני כרגע לא מארגן את הרשימה, אבל אני מביא את הרעיון.
דוד אמסלם: היא תחליט.
דוד אמסלם: התייעצות.
<משה פרלמוטר: העניין הוא שקבוע דיון במועצה הארצית כבר לתחילת יולי.
<משה פרלמוטר: אז זה הדיון האחרון - - -
דוד אמסלם: אמרתי, מפני שבוודאי שהעסק נכנס כבר ומקבל - - -
<תומר רוזנר: זה לא מה שאביגדור יצחקי אמר.
דוד אמסלם: שנייה, זה מפריע לי.
דוד אמסלם: לפני שהנושא נחתך, כדאי לשמוע עוד פעם את החברים.
דוד אמסלם: יכול להיות שהערה אחת קטנה אפילו שווה אולי שינוי כזה או אחר.
דוד אמסלם: אבל לי ברור לחלוטין שזה יקרב את הלבבות.
דוד אמסלם: גם אם בסוף לא מסכימים, אמרתי לפחות הבן אדם שממול מבין ששמעת אותו, אתה גם מסביר לו לפעמים למה, ואז אתם נשארים גם חלוקים, או לפעמים אתה מקבל את עמדתו.
דוד אמסלם: לא חשבת, אתה אומר וואלה, אתה יודע מה, אתה צודק.
דוד אמסלם: אז באמת הייתי מבקש ממך לעשות עוד מאמץ, לפני שאתם מביאים את זה לדיון במוסדות שבעצם אמורים להכריע.
דוד אמסלם: אני מודה לכולם שוב פעם.
דוד אמסלם: אני באופן אישי גם נזקקתי לסיפור הזה.
דוד אמסלם: כשאשתי חלתה והגעתי לכאן, הייתי זקוק לבלון חמצן.
דוד אמסלם: בדרך כשהגעתי לכאן פגשתי חבר, הוא שאל אותי 'דודי, לאן אתה הולך?' אמרתי לו ל'יד שרה', הוא אמר לי 'תמסור לאורי שבגלל 'יד שרה' אבא שלי נפטר בבית, בגללם, בגלל שאני הקמתי בית חולים בבית.
דוד אמסלם: הם נתנו לי בית חולים'.
דוד אמסלם: לכן אני מרגיש זכות גדולה באמת, אל"ף, שאני מכיר את אורי כבר לפני כן, אבל זכות גדולה לבוא לכאן עם ועדת הפנים לסיור.
דוד אמסלם: המטרה שלנו בסיור, אני מוביל גם חקיקה כרגע, אני וחבר הכנסת מקלב ועוד כמה חברים, בכל הנושא של ארגוני צדקה, לדוגמה המוסד הזה בחלקו משלם ארנונה, אין שום הצדקה שזה יקרה.
דוד אמסלם: חוצפה אפילו.
דוד אמסלם: לא מספיק שהמדינה לא תומכת במוסד, היא עוד גובה ממנו כאילו זה איזה ביזנס פרטי של מישהו.
דוד אמסלם: זו המטרה שבאנו לכאן, ללמוד מה קורה עם ארגונים שנותנים שירות ארצי, במקום המדינה.
דוד אמסלם: זאת המטרה, כדי לבדוק את הבעיות.
דוד אמסלם: לאחר מכן נעשה עוד דיון בוועדת הפנים, נזמין את הגורמים המקצועיים לאחר שננפה את הבעיות עצמן ונראה איזה גורמים רלוונטיים ונעשה דיון מקצועי בגלל שאנחנו חייבים להבין שאנחנו צריכים להצדיע לארגונים האלה ובוודאי ובוודאי לא להקשות עליהם ולגבות מהם כספים.
דוד אמסלם: לא זו בלבד שאנחנו לא תומכים בהם, אלא עוד אנחנו לוקחים מהם.
<אורי לופוליאנסקי: אני שמח שיש לנו את הפריבילגיה לארח כאן את ועדת הפנים בראשותו של ידידנו משכבר הימים, מר דודי אמסלם.
<אורי לופוליאנסקי: לעניות דעתי ועדת הפנים זו הוועדה החשובה ביותר לאזרח בישראל, זו ועדה שמתעסקת עם הרשות המקומית, עם העיריות, זו ועדה שמתעסקת באיכות החיים, זו ועדה שמתעסקת בענייני המשטרה, זה בעצם הבסיס של חיותו של האזרח הישראלי בכל מקום שהוא.
<אורי לופוליאנסקי: כאשר בראש הוועדה גם נמצא מישהו שהוא כל כך אכפתי, ואני מכיר אותו עוד מהיותו בעיריית ירושלים, אדם שאכפת לו מצבו של האזרח, שאכפת לו לעזור, שאכפת לו שיהיה טוב, אז אני חושב שעם ועדת פנים שכזו האזרח בישראל יכול להיות יותר שקט ושיהיה טוב יותר במדינתנו הקטנטונת.
<תקשורת: אדוני, אנחנו רואים פה הרבה ערבים שבאים לקבל שירות, כלומר המקום הזה מקבל את כל - - -
אורי מקלב: גם ערבים.
<אורי לופוליאנסקי: 'יד שרה' מסייעת לכל אחד, לכל אדם באשר הוא אדם, כפי שבעצם תורת ישראל מצווה.
<אורי לופוליאנסקי: אנחנו עוזרים לכולם, נותנים סיוע לכולם, יש סניפי הצלה בכל רחבי הארץ, 'יד שרה' זה ארגון ארצי, שיש לו סניפים, בין היתר במקומות היהודיים, במקומות הערביים, במקומות של הדרוזים, בעוספיה, דלית אל כרמל, בכל מקום בישראל יש סניף של 'יד שרה' כש'יד שרה' נותנת סיוע לכלמעלה מחצי מיליון איש בכל שנה ושנה, אז אנחנו זוכים לעזור ונמשיך בעזרת ה' לעזור, כשאני מקווה שגם ועדת הפנים של הכנסת תראה כיצד לעזור וענייננו כאן היום זה לעזור באופן כללי לארגוני המלכ"רים, המוסדות ללא כוונות רווח,ש עושים את היד הארוכה של מה שמדינה ורשות מקומית הייתה צריכה לתת לאזרח.
<תקשורת: כמו שהיושב ראש אמר אתה גם מרגיש את הביורוקרטיה, את המסים הלא מוצדקים, שמטילה עליכם המדינה?
<אורי לופוליאנסקי: אני חושב כך ואני חושב שזו בעיה כללית של המוסדות ללא כוונות רווח.
<אורי לופוליאנסקי: באים אנשים טובים באמצע הדרך, רוצים לעזור לאזרח שכל כך נזקק, אם זה ילד אוטיסט או ילד דאון או ילד אחר שצריך את הסיוע, אם זה ילדים שרוצים לעזור להורים הזקנים, לניצולי השואה ולכל אלה שהיום מזדקנים פה במדינת ישראל וצריכים את הסיוע של הקהילה, אז באים אנשים, החברה בישראל מקימה ארגונים שכל כך חשובים למדינה, לאזרח, לחברה בישראל, המדינה צריכה לראות כיצד לסייע בעניין, לא לקחת, אלא לבוא ולחשוב כיצד לסייע בידם.
<אורי לופוליאנסקי: אני מקווה שעם יושב ראש ועדת פנים כזו, מר דודי אמסלם, שיהיה שינוי מהותי, שהגיע הזמן שהוא ייעשה במדינה שלנו.
<תקשורת: אורי מקלב, בבקשה.
אורי מקלב: לעזור ל'יד שרה' זו לא חובה, זו זכות.
אורי מקלב: לבוא לבקר היום כוועדת הפנים, במסגרת ועדת הפנים, ב'יד שרה' זה דבר שהוא בשביל הנפש, בשביל הנשמה.
אורי מקלב: זה לא הסיור הראשון שלי ב'יד שרה', אני לקחתי מכשיר אדים בשביל הבת הבכורה שלי לפני 35 ואני ביקרתי עוד בבית של אורי ברחוב עזרת תורה בקומה רביעית, כך שאני מכיר וכל פעם זה לבוא ולהתרגש מחדש.
אורי מקלב: וזו חובה.
דוד אמסלם: עד היום הוא גר שם.
אורי מקלב: כמה מטרים, מקום עוד יותר ישן.
אורי מקלב: לבוא ולראות את הפעולות של 'יד שרה' זו חובה לכל נציג ציבור ולכל עובד ציבור.
אורי מקלב: גם אם כל הבניין הזה היה מופעל על ידי רשות ממשלתית היינו עומדים ועושים 'אה, עד כדי כך באים אנשים?
אורי מקלב: ' ולחשוב שאת כל זה עושה אדם פרטי, ארגון פרטי, מקים אותו, מתחזק אותו יום יום.
אורי מקלב: גם 6,000 מתנדבים, זה עדיין לא אומר שזה באמת הדבר שהוא יכול להקים אותו, אבל להחזיק 6,000 מתנדבים, לחשוב שה-6,000 זה גם תרומה לקהילה.
אורי מקלב: יש לא מעט מתנדבים שההתנדבות הזו היא זו שמעמידה אותם גם בתוך הדבר הזה.
אורי מקלב: אני הייתי בשלבים של הקמת הבניין הזה, בתכנון, בעירייה, זה לא מעט.
אורי מקלב: גם כשהקמנו ושמענו את אורי ושמענו את החזון, אמרנו עד כדי כך?
אורי מקלב: בסדר, קצת השקענו אולי, בכל זה ישתמשו?
אורי מקלב: בכל הקומות האלה, בכל המרתפים?
אורי מקלב: ולראות היום, לבוא היום, גם ביום הזה ולראות איך הבניין מתופעל, אין פינה שלא מנוצלת למען הקהילה, למען כולם.
אורי מקלב: 'יד שרה' היא הזכות של עם ישראל, היא הסנגוריה של עם ישראל, אבל היא גם המחייב של עם ישראל, לבוא ולראות, ככה אנחנו צריכים להתנהג.
אורי מקלב: בשביל זה אנחנו נמצאים פה היום.
<תקשורת: דודי, שאלה אליך, אין ארגונים כאלה בכל העולם, רק במדינת ישראל, והשאלה היא האם מדינת ישראל כשלה והאם אין מנוס, תמיד יהיה ארגונים שיעזרו, תמיד יהיו ארגונים למטרות אוכל, שירותים רפואיים וכדומה.
דוד אמסלם: איפה שהמדינה לא נמצאת אנשים טובים באמצע הדרך נכנסים.
דוד אמסלם: עם ישראל, באמת, הוא עם עצום, יש לו נתינה שאני לא מכיר באף מקום.
דוד אמסלם: אנשים - - -
<תקשורת: זה כישלון של המדינה?
דוד אמסלם: איפה שנכנס ארגון זה כישלון של המדינה, בוודאי.
דוד אמסלם: הרי מדינת ישראל על פי החוק, היא צריכה להקים 'יד שרה'.
דוד אמסלם: מדינת ישראל צריכה לחלק מזון לקשישים, לא אשל ירושלים וכן הלאה וכן הלאה.
דוד אמסלם: לכן יש אנשים באמצע הדרך שבאים, לרוב אלה אנשים שלהם קרתה בעיה ואז כתוצאה מזה הם מבינים שיש בעיה והם לוקחים את היוזמה ומתחילים לפתח אותה.
דוד אמסלם: שלוָה קמה מאותו סיפור, אלה אנשים שמטפלים בילדים אוטיסטים וכו', ולכן זה כישלון חרוץ של המדינה.
דוד אמסלם: דרך אגב, המדינה שמחה שהם קיימים, בגלל שהיא לא רוצה להוציא כסף, אבל על זה אין לי בעיה, יש לי בעיה אחרת, שלוקחים מהם כסף, זה הסיפור שאותי יותר מרתיח.
דוד אמסלם: כשאני בא לכאן ואני רואה את ארגון הצלה ואני רואה את שלוָה ואני רואה את - - - רק סתם כדוגמה, אני אספר כמה עמותות פה בירושלים שאמורות לשלם ארנונה.
דוד אמסלם: דרך אגב, כל תשלום ארנונה ש'יד שרה' משלם, זה בא מצדקות של אנשים, אז זה פחות מיטה כאן, פחות כיסא גלגלים, הרי זו המשוואה, לכן אני חושב שזו חוצפה ועזות מצח.
דוד אמסלם: אני חושב שהמדינה צריכה לעשות את המצ'ינג, כל שקל שהם מביאים המדינה צריכה לשים שקל וזו החובה שלה.
דוד אמסלם: לכן עשיתי את הסיור הזה, זאת המטרה המרכזית מבחינתי של הסיור הזה, להרים את העסק למודעות ציבורית.
דוד אמסלם: צריך בכלל לעשות ערב הוקרה לעמותות האלה, בגלל שעם ישראל לפעמים, הוא בא לוקח ואני משוכנע לחלוטין, אני משוכנע, שיש פה אלפי אנשים שבאים לקחת ציוד והם חושבים שזה של המדינה.
דוד אמסלם: הם אפילו לא מעכלים שאיזה בן אדם פרטי עשה את זה, הוא לא מעכל בכלל שזה יכול להיות בכלל.
דוד אמסלם: לכן אני אישית חושב שצריך להוקיר אותם, לסייע להם.
דוד אמסלם: וכסף, אני אומר לכם, במדינה יש הרים של כסף, הרים, רק צריך לנתב אותם למקומות הנכונים.
דוד אמסלם: איפה שזה נוגע לציבור, לציבור הקטן, השמן, מי שמיליונר לא בא ל'יד שרה', הוא קונה את המכשיר, מי שמגיע לכאן, לרוב זה רוב הציבור.
דוד אמסלם: זה 80% מהציבור, אלה אנשים שהם קשי יום, אנשים שהם בדרך כלל יותר מבוגרים, כבר חולים, אין להם לא את האמצעים, אין להם את האנרגיות ולכן אני חושב שזה החסד שאורי והמוסד הזה עושים עִם עם ישראל.
דוד אמסלם: על כך אני באמת מצדיע לו, אני מת עליו, אוהב אותו ומקווה שמכאן נוכל לקחת את העסק הזה קדימה.
<תקשורת: שאלה.
<תקשורת: כיצד אתה רואה את קריסת ההסדר עם הרפורמים בכותל?
אורי מקלב: אני לא חושב שבכותל יש קריסה, הכותל שייך לעם ישראל, באים להתפלל שם 7 ימים בשבוע, 365 יום בשנה, הפרעה כזאת או הפרעה אחרת לא תפריע להסדר הקיים, שזה מקום התפילה.
אורי מקלב: אף אחד לא יצליח, גם לא אנשים שהם פרובוקטיביים במהות שלהם וכל מה שהם באים שמה זה רק להפוך את המקום הזה לזירת קרב.
אורי מקלב: המקום שמאחד את עם ישראל כולו זה בכותל המערבי וכך הוא יישאר.
אורי מקלב: (המשך הסיור)
אלי כהן: אנחנו נמצאים במוקד השירות, אנחנו נראה את הפעילות שלו.
אורי מקלב: אתה מסתכל על אנשים, הם עסוקים באמת.
אורי מקלב: (הקרנת סרטון) ברוכים הבאים למוקד הנכוניות והתמיכה במאושפזי הבית.
אורי מקלב: מאחוריי אתם יכולים לראות את המתנדבים החרוצים תומכים, מסנכרנים ומתפעלים בזמן אמת את צי המכוניות של 'יד שרה' הפרוש ברחבי הארץ.
אורי מקלב: שירות הנכוניות הוא למעשה מעין שירות מוניות הניתן למרותקים לכיסא גלגלים ומסיע אותם לפי צרכיהם, טיפולים רפואיים, אירועי תרבות ושמחות ועוד.
אורי מקלב: השירות ניתן בסבסוד משמעותי, הרכבים מותאמים להסעת נכים ונהגיהם עוברים הכשרה מיוחדת.
אורי מקלב: הנכוניות מספקות שירותי הסעה ליותר מ-150,000 איש בשנה בכל רחבי הארץ.
אורי מקלב: רק כדי שתקבלו מושג, אם תחשבו את המרחב בקילומטרים שעושות כל הנכוניות של 'יד שרה' ביום אחד בלבד תגיעו לכ-8,000 קילומטרים, שזה כמו המרחב בין ירושלים לשנחאי.
אורי מקלב: אם תחשבו את המרחק שעושות הנכוניות בשנה תגיעו לכ-3 מיליון קילומטרים, שזה כמו לנסוע לירח ובחזרה ארבע פעמים.
אורי מקלב: מרשים מאוד.
אורי מקלב: תבינו, גם אני כמוכם בשלב הזה כבר הבנתי ש'יד שרה' זה ממש לא רק השאלת קביים וכיסאות גלגלים, אבל אם נדמה לכם שראיתם כבר הכול אתם ממש טועים.
אורי מקלב: עוד לא ראינו חצי מהשירותים והיכולות של הארגון והמתנדבים המדהימים האלה ולדעתי גם יום שלם לא יספיק לכם לעבור בכל הקומות והשירותים שמסופקים כאן.
אורי מקלב: מעבר לניהול צי המכוניות המוקד הזה מאחוריי מספק תמיכה סביב השעון ללמעלה מ-100 סניפי 'יד שרה' ברחבי הארץ, כך שכל אחד יכול להתקשר לגבי פריט ציוד מסוים והנציג יאתר דרך המחשב באיזה סניף ניתן להשיגו, מה הן שעות הפעילות ופרטי הקשר של אותו הסניף.
אורי מקלב: בנוסף, כל מאושפזי הבית מקבלים פה תמיכה טכנית לכל המכשירים השונים שמסופקים להם על ידי 'יד שרה'.
אורי מקלב: אתם רואים את המסך ההוא שם, על הקיר?
אורי מקלב: תראו כמה שיחות נכנסות מגיעות לכאן בכל יום.
אורי מקלב: לאט מעט, הא?
<משה כהן: ברשותכם, עוד דקה, אם אנחנו מדברים על היחס של עמותות למדינה.