GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<משה כהן: חלק מהבנות שיושבות פה הן בנות שבעצם היו לקוחות שלנו, חלקן בנכוניות, חלקן במאושפזות, גילינו אותן בבתים, הגוף עובד פחות טוב, הראש עובד פיקס, אמרנו להם 'בואו, תהיו אצלנו, גם תקבלו כסף, גם תצאו מהבית ותיתנו שירות'.
<משה כהן: בגלל שאנחנו עמותה אנחנו לא מקבלים את ההחזר מהמדינה, לו היינו חברה בע"מ היינו זכאים להחזרת הכסף.
<משה כהן: אנחנו לא.
דוד אמסלם: אתה מדבר על המע"מ?
<משה כהן: לא מע"מ, החזר העסקת אדם מוגבל.
<אורי לופוליאנסקי: יותר מזה, רק מילה אחת, ביקשנו, יש לנו כמה כאלה שיושבות על כיסא גלגלים, משרד הכלכלה מסייע לגופים כדי שיהיה אפשר להעסיק - - - כל הזמן מדברים, מדינת ישראל צריכה לתת נגישות, צריכה להעסיק אנשים מוגבלים וכו' וכו', יש לנו כאן כמה וכמה וכמה כאלה בנות שיושבות על כיסאות גלגלים, נשים שמגיעות לכאן, עונות לטלפונים וכו' וכו' וכו'.
<אורי לופוליאנסקי: ביקשנו, אמרנו, כדי לאפשר להם את העבודה הרי אתם נותנים בין היתר תמריץ, אז לא, לעמותה לא מגיע, למה?
<אורי לופוליאנסקי: עמותה באה ועוזרת לאנשים, זה מגיע לגורמים מסחריים, רק חברה.
<אורי לופוליאנסקי: אמרנו טוב, אבל לפחות יש לנו כאן מטבח, כשמישהי כזו עם כיסא גלגלים רוצה להכין לה קפה או משהו אז יש בעיה, המטבח הוא קצת גבוה וכו' וכו', התאמה של מטבחון, כאן, זה ברור שזה - - - לחברה.
<אורי לופוליאנסקי: כלומר, זה שהן עובדות בעמותה, אז זה לא מגיע, רק לחברה.
<אורי לופוליאנסקי: לא יאומן.
דוד אמסלם: יאיר, תרשום את זה, נעשה את זה - - -
<משה כהן: נמשיך מכאן למרכז המבקרים חזרה, לראות את הסרט.
<משה כהן: (בישיבה)
דוד אמסלם: צהריים טובים לכולם.
דוד אמסלם: אני אפתח את הישיבה באופן פורמלי, אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא התמודדות של מוסדות מתנדבים מול הרשויות המקומיות ומוסדות המדינה, זה הנושא שלשמו ייעדנו את הדיון בוועדה.
דוד אמסלם: אני כמובן שמח להיות כאן, אורי, ב'יד שרה'.
דוד אמסלם: אני חוזר, אני מתרגש שהסיור שלנו הוא כאן, גם בהיבט האישי וגם בהיבט של המפעל עצמו.
דוד אמסלם: כפי שציינתי, יש לי נגיעה אישית לעניין הזה, גם במישור שנאלצתי, לצערי הרב, אבל מי שמגיע לכאן ובסוף נאלץ להשתמש בשירותים בדרך כלל זה באיזה שהוא אירוע - - - חלק זה משמח, ראיתי גם שיש כאן מיטות לתינוקות וכו', אבל לרוב אלה אנשים שזקוקים לסיוע רפואי.
דוד אמסלם: בזמנו אתם הבאתם לי עד הבית, זה היה שירות, יש פה שירות מדהים, מי שלא מכיר, פשוט מדהים ומרגש, מחולל חמצן, זה מכשיר יקר מאוד.
דוד אמסלם: וכפי שציינתי, אני חושב שכמעט אין אזרח במדינת ישראל, לדעתי, שבאיזה שהוא מקום לא הגיע לסניף 'יד שרה', אם זה הוא, או אם זה מישהו מבני משפחתו, כדי לקבל את השירות, זה יכול להיות מקביים ועד מכשירים יותר יקרים ועד כמעט בית חולים בבית.
דוד אמסלם: איך אמר לי החבר שפגשתי אותו פה בחניה בבוקר?
דוד אמסלם: 'תגיד לאורי שאני מודה לו, אפשרו לאבא שלי לסיים את חייו בבית, כפי שהוא רצה, פשוט הם הקימו לי בית חולים בבית'.
דוד אמסלם: זה מה שהוא אמר לי פה בחניה, אמרתי לו 'אני אמסור'.
דוד אמסלם: במקרה פגשתי אותו, כמעט כל בן אדם שאני אפגוש ברחוב לדעתי יש לו סיפור 'יד שרה'.
דוד אמסלם: אז אני שמח להיות כאן, כמובן אני שמח שנמצא גם חבר הכנסת אורי מקלב, שמשתתף בכל הדיונים בוועדה ובכל הסיורים, בגלל שהוא איש עם נשמה גדולה.
דוד אמסלם: אני רוצה לעבור בקטע האופרטיבי, הוא יותר מעניין אותי, אני רוצה להעביר לכם את רשות הדיבור למשה וגם שאר החברים שנמצאים כאן, מי שיש לו גם ארגונים אחרים, בגלל שבסופו של דבר, כפי שאמרתי, הנושא הוא לנסות ולסייע לארגונים ולמוסדות המתנדבים מול הרשויות ומוסדות המדינה.
אורי מקלב: יכול להיות שגם היית שותף לזה, אבל בשיחת טלפון ובפגישה שהייתה לנו אצל אורי הוא אמר 'יש את ועדת הפנים ואנחנו צריכים לעזור'.
אורי מקלב: גם כאן, הוא לא חשב רק על עצמו, הוא אמר 'רגע, צריך להזמין עוד, זה לא רק הבעיה שלי, זו בעיה של שאר הארגונים'.
אורי מקלב: תחשבו, יש לך עוד נושאים שזה מעיק, לא לי, אולי לא לי, אבל לארגונים אחרים.
אורי מקלב: הדאגה גם לארגונים אחרים.
אורי מקלב: זו תפיסה אחרת, זו פשוט חשיבה אחרת, לכן אפשר להגיע לדברים כאלה, כשככה הבסיס לא פלא שאנחנו רואים את מה שנעשה פה.
אורי מקלב: לכן גם נמצאים פה הארגונים האחרים.
אורי מקלב: אני לא מגזים בשום מילה שאמרתי, אפילו אני ממעיט קצת.
דוד אמסלם: יש פה גם את זאבי, ידידנו, גם מוטי.
דוד אמסלם: לפני שאני אעביר לך, משה, ואחרי זה לזאב, אני רוצה כאן להגיד דבר תורה קטן שקשור לעניין, ובגלל זה אני גם מתרגש מהמוסדות האלה.
דוד אמסלם: אברהם אבינו ביהדות הוא מסמל את ערך החסד.
דוד אמסלם: יש לנו אברהם, יצחק ויעקב וכל אחד מהאבות מסמל איזה שהוא ערך, אברהם אבינו הוא איש החסד, למה?
דוד אמסלם: כתוב, 'ויהי ביום השלישי', זה היה אחרי ברית המילה ואברהם אבינו ראה שלושה אנשים מרחוק, אז הוא קם ורץ ואמר לשרה, שחט כמה כבשים, אפו קצת לחם וכו'.
דוד אמסלם: כמה פסוקים אחרי זה יש את סיפור לוט.
דוד אמסלם: בסיפור לוט באו המלאכים ללוט הביתה וכל אנשי סדום צרו על הדלת וכתוב שחישבו לשבור את הדלת ושם לוט בא והציע להם, הוא אמר להם 'חבר'ה, עזבו את האורחים שלי.
דוד אמסלם: קחו את הבנות שלי, תיקחו את הילדים שלי, רק תעזבו את האורחים'.
דוד אמסלם: לכאורה, איך שלא תלך, אברהם אבינו שחט שניים-שלושה כבשים, לוט רצה לתת את הילדים אפילו ולוט לא מוגדר כאיש החסד, מדוע?
דוד אמסלם: בגלל שלוט ידע שזה שני מלאכים, אברהם חשב שזה שלושה ערבים.
דוד אמסלם: זאת אומרת זו לא חוכמה לתת סיוע לראש הממשלה, זה בסדר, זה כולנו, אבל כשבא באמת היהודי הקשיש, שלא מכיר אף אחד, דופק בדלת, אומר 'שלום, באתי', או הפצוע שאף אחד לא שואל אותו 'מי אתה?' זו החוכמה, שאף אחד לא יודע שאתה עושה את זה ולא מעניין אותך מי הבן אדם, אתה לא מצפה לקבל איזה שהיא תהילה על העניין הזה וזה הסיפור של הארגונים וזה הכוח והעוצמה שלהם.
דוד אמסלם: בדרך כלל אנחנו נותנים לחברי הכנסת להגיד כמה מילים, אחרי זה אורי ונעבור לשמוע את הארגונים.
אורי מקלב: מה נאמר ומה נדבר?
אורי מקלב: קשה כמעט לעבור לחומר כשאנחנו הגבהנו איזה טפח מעל חיי היום יום, כשאתה רואה את זה.
אורי מקלב: כפי שאמרתי לכם, אני לא פעם ראשונה, הייתי אפילו שותף בחלק מהתהליכים, אני עוד מהרכבת הקלה זוכר את הקרוון באופן המעשי, כשהניחו אותו, וכל פעם זה - - - מחדש, בגלל שהדברים האלה, גם החידושים שיש פה, אני חושב שהמוטיב המרכזי מכל העניין, לכן אנחנו צריכים לפתוח בכבוד האכסניה הזו, זה לשים את האדם במרכז, לחשוב עליו כל הזמן ומשם לצאת.
אורי מקלב: זה הבסיס לכל הדברים.
אורי מקלב: כל הזמן החשיבה היא למה האדם נצרך ולעשות את זה בצורה מושלמת, בגלל שיש סיעתא דשמיא, בדרך שאדם רוצה ללכת מוליכים אותו, ולכן מגיעים לכאלה הישגים מיוחדים, שהם גם מחייבים אותנו.
אורי מקלב: הפעילות כאן היא פעילות שמראה בעצם את הזכות של העם היהודי בכלל ואת האדם, איך הוא צריך להתנהג.
אורי מקלב: מנגד, בהקמה של דבר כזה אני חשבתי לעצמי, אמרתי, רק המתנדבים לבד זה מפעל שלם של מתנדבים.
אורי מקלב: מה זה נותן למתנדב עצמו?
אורי מקלב: חלק אני הכרתי, אלה אנשים שהיו בשלב מסוים בחיים, לפעמים מרצון, לפעמים לא מרצון, הפסיקו את העבודה, יצאו לפנסיה מוקדמת, בעקבות כל מיני דברים, גם בזמן, חשבו שהעולם שלהם חרב והמעבר דרך 'יד שרה', לפעמים זה היה לתקופה קצרה, לפעמים תקופה ארוכה, פשוט עשה אותם, שינה אותם, בנה אותם, שיקם אותם והחזיק אותם.
אורי מקלב: זה רק החלק של המתנדבים.
אורי מקלב: לחשוב שאת כל המפעל הזה צריך להחזיק מדי חודש בחודשו, בסופו של דבר חוץ מהדברים היפים מאוד, יש אנשים, צריך להחזיק את זה, צריך לממן את זה, להשקיע בזה, בלי שום בסיס קבוע, זה הכול כל פעם צריך לחשוב מחדש, נגמר, יש ה-1 לחודש ומיד ה-1 לחודש הבא מגיע.
אורי מקלב: כדי להיות כאן בעניינים שאנחנו דנים בהם, אז הממשלה לא משתתפת, מאוד נהנית, מאוד מציגה את זה כאחד הדברים הערכיים שיש לנו כחברה, חברה, בלי שיש לה דברים של נתינה, כי אם חשיבה שעושה חברים אחד את השני, שמחברת, אמרת את זה בקצרה, מה מחבר אותנו?
אורי מקלב: אלה הדברים שמחברים אותנו, אחרי זה כל דבר בנפרד זה בדיוק הפוך ממה שנקרא עם, ממה שנקרא דבר שמחבר את כולם ביחד.
אורי מקלב: אלה הדברים שמחברים אותנו.
אורי מקלב: כשמגיע באופן מעשי להתמודד, חוץ מהקשיים שצריך להתמודד בחיי היום יום אתה צריך עוד לשלם עבור הדברים האלה.
אורי מקלב: לכאורה זה היה צריך להיות מתסכל, לגרום לאדם להיות מתוסכל, שיאמר 'תשמע, בשביל מה לי?' זה יכול להביא לבן אדם מחשבה, אני מרגיש את עצמי, אם הייתי עושה את הדברים האלה איך אני הייתי מסתכל?
אורי מקלב: 'תגיד לי, זו ההערכה?
אורי מקלב: אתה לא נותן ואתה עוד דורש ממני', אז למה לי?
אורי מקלב: אז סימן שאתה לא ראוי בכלל, צריך להיות ראויים כדי להחזיק, להיות אכסניה של כזה מקום.
אורי מקלב: זו מחויבות שלנו, זה לא שאנחנו עוד נותנים, זו המחויבות המינימלית שלנו בכל העניין הזה, בגלל שאם לא מסתכלים על זה, זה בא בחשיבה.
אורי מקלב: זה בא בחשיבה, כשבאים, זה משהו שמראה שאנחנו לא נמצאים במקום הנכון.
אורי מקלב: עצם הדרישה הזו, עצם ההתמודדות עם הדבר הזה.
אורי מקלב: אם זה היה בהתחלה אז לא היינו צריכים להתמודד עם אלף ואחד דברים, אם החשיבה הייתה מהתחלה, וכאן אנחנו צריכים לתקן, לא רק את הפעולה הזאת, את התיקון בחוק בתקנה הזאת.
אורי מקלב: צריך לשנות את התפיסה, מה הפעילות הזאת עושה ואיך אנחנו צריכים להסתכל עליה, ממילא כל הסעיפים האחרים לבד היו נפתרים.
אורי מקלב: אני אמרתי תוך כדי הליכה, אתה בטח תציג את זה, אבל שמעתי שדורשים מ'יד שרה' אגרת שילוט.
<קריאות: מכולנו דורשים.
אורי מקלב: לא רק שילוט על הבניין, גם ההכוונה.
אורי מקלב: אמרתי לעצמי, יש מושג שדודי תמיד אוהב שאומרים דבר תורה, אז הוא לא מחשבן לי את הזמן של הדיבור שלי, אם זה דבר תורה זה לא בחשבון.
אורי מקלב: ובעצם זו גם סגירת איזה מעגל, אנחנו מכירים לא מהפעילות הציבורית, אנחנו כולנו חברים ותיקים, גם אנחנו ביחד ואנחנו יושבים לשולחן אחד ואנחנו חברים, עם אורי אני חבר.
אורי מקלב: אה, חבר?
אורי מקלב: תלמיד-חבר, ממש תלמיד, זה היה דמות, מישהו שהוביל, זו הייתה דמות לחיקוי, זו הדמות שהכניסה אותנו - - -
דוד אמסלם: דרך אגב גם שלי.
דוד אמסלם: עד היום אני אומר לו 'אתה הבוס שלי'.
אורי מקלב: בעיריית ירושלים זה כבר היה השלב השני או השלישי.
אורי מקלב: עם דודי זה בהזדמנות אחרת, ההיכרות שלנו היא הרבה הרבה יותר - - -
דוד אמסלם: היינו צעירים ויפים.
אורי מקלב: צעירים ביותר, צעירים ויפים וטובים, ונשאר כזה.
אורי מקלב: מקרית מלאכי, בקומה 4, בבניין של אביך.
דוד אמסלם: קומה 4 בלי מעלית.
אורי מקלב: בלי מעלית בקרית מלאכי, לפני שההורים עברו להר נוף.
אורי מקלב: זו ההיכרות וכנראה גלגל הקדוש ברוך הוא זכות שאנחנו נהיה ביחד בשולחן אחד כדי לעשות משהו ביחד משותף, דבר טוב.
אורי מקלב: רק אמרתי מעין דבר תורה, ובזה אני אסיים, על אגרת השילוט.
אורי מקלב: כולם מבינים שכשיש שילוט על בניין אתה צריך לשלם, אבל נעזוב את זה.
אורי מקלב: זה כאן מראה את השינוי בתפיסה, מה השילוט הזה אומר?
אורי מקלב: הוא אומר לאנשים שכאן יש את המקום, הנה החץ, כאן מקום שמשאילים, מראה מקום.
אורי מקלב: אם מישהו היה רואה, זה כבר מפנה אותך לנתינה, זה שלט הכוונה לנתינה, ועל זה אתה מבקש?
אורי מקלב: זה לא שאתה מפרסם את עצמך.
אורי מקלב: על ערי מקלט כתוב, המקום הראשון שהיה שלט פרסום זה היה ערי מקלט, היו צריכים לשים שלטים, התורה מצווה אותנו לעשות שילוט 'כאן ערי מקלט', היו שלטים שאלה היו ערי מקלט.
אורי מקלב: אומרים הפרשנים וחז"ל, זה לא היה בשביל להגיד לך, לכוון אותך, זה בשביל להזכיר לך, תשמע, אם לא מתנהגים, בשוגג או לא בשוגג, מגיעים לערי מקלט.
אורי מקלב: זה היה שלט אזהרה - - -
דוד אמסלם: זה שלט מחוץ לערים.
אורי מקלב: זה לא היה בשביל להגיע למקום, זה כדי שלא תגיע למקום.
אורי מקלב: זה שלט שאומר לך שבסופו של דבר אם תעשה משהו מגיעים לערי מקלט.
אורי מקלב: זה לא כאן 'יד שרה', זה החסד בעצמו, זה מזכיר לנו, זה נותן ערך, ועל זה - - - זה בכלל לא בהגדרה של שילוט, זה הרבה מעבר לכך.
אורי מקלב: אם היו מבינים את זה לא היו מבקשים שום דבר, היו צריכים לתת.
אורי מקלב: היו צריכים להעמיד את השלט, לעשות את זה ולתחזק את זה, ולא שאתה מעמיד ועוד מבקשים ממך אגרה.
אורי מקלב: אלה הפערים שאנחנו נמצאים.
אורי מקלב: לכן אנחנו נמצאים פה היום, אדוני היושב ראש.
אורי מקלב: העשייה שלך, שאתה משקיע גם את הלב בכל הדברים האלה, זה המקום.
אורי מקלב: לחבר קצת, קצת לכווץ, שלא נהיה במרחקים כאלה, שנהיה יותר קרובים אחד לשני ברעיון.
<אורי לופוליאנסקי: תודה רבה.
<אורי לופוליאנסקי: קודם כל אני באמת מודה על הזכות שיש לנו כאן
<אורי לופוליאנסקי: לארח את ועדת הפנים בראשותו של ידידנו חבר הכנסת דודי אמסלם.
<אורי לופוליאנסקי: אני אמרתי את זה קודם, אני חושב שוועדת הפנים זו בעצם הוועדה שנוגעת בכל אזרח בישראל.
אורי מקלב: אלה הפָּנים שלנו.
<אורי לופוליאנסקי: הפנים שלנו, למה?
<אורי לופוליאנסקי: כי היא אחראית על הרשויות המקומיות ועל העיריות והיא אחראית על הנושא של המשטרה שתפקידה בעצם לעשות סדר, היא אחראית על העניין של איכות הסביבה.
<אורי לופוליאנסקי: פעם היא הייתה אגד תכנון, אני לא יודע אם זה עדיין, מה יכול להיות יותר נוגע לכל אזרח בחיי היום יום מאשר זה?
<אורי לופוליאנסקי: וכאשר בראש הוועדה נמצא ידידנו חבר הכנסת דודי אמסלם וביחד איתו, כחבר שותף הרב אורי מקלב וכו', כשאני מכיר, כפי שהגדיר מקודם הרב אורי מקלב, כבר שנים ויודע עד כמה כל אחד מהם אכפתי.
<אורי לופוליאנסקי: אכפתי, לא בערך, לא אולי, אכפתי לגבי האזרח בישראל.
<אורי לופוליאנסקי: אז אני שמח על כך.
<אורי לופוליאנסקי: אני שמח שהנה נמצאים האנשים שחשוב להם שלאזרח בישראל יהיה טוב יותר.
<אורי לופוליאנסקי: וכאן אני מבין את הרשויות המקומיות, את המשרדים השונים, שאומרים רק רגע, בואו נראה איך אנחנו עוד יותר מכניסים את ידנו לכיס העמוק של האזרח בישראל ואיך גובים ממנו ואיך לוקחים ממנו עוד ועוד ועוד וכל מיני דברים שונים וכו' וכו'.
<אורי לופוליאנסקי: אני מבין, כראש רשות לשעבר, כראש העיר לשעבר, אני יודע את הדילמה ולכן אני לא אדבר על הצד היהודי, שכבר דיברתם על כך, ועל הצד החברתי, שהוא ברור, שאם המדינה לא הקימה והמדינה לא מחזיקה את זה, שהיה עולה לה מאות מאות מיליוני דולר, אני לא מדבר דווקא על 'יד שרה', אני מדבר באופן כללי על מה שנקרא המלכ"רים, על המוסדות ללא כוונת רווח, המוסדות למען הציבור, שהם הולכים ומגייסים תרומות ואנשים במסירות נפש הולכים ועושים כדי שיהיה את אותו שירות בסיסי של מה שנוגע לגבי איחוד הצלה, שמה שנוגע ל - - - אני לא רוצה עכשיו להיכנס לשמות.
<אורי לופוליאנסקי: אם יש ילד שהוא אוטיסט ואלו"ט מטפלים בו ויש ילד שהוא תסמונת דאון ויש ילד שצריך דבר כזה ואחר, אז לא מתאים שחברה - - - באנגליה לא החברה מטפלת בזה?
<אורי לופוליאנסקי: יש דברים שתמיד הקהילה עושה, מה שנקרא המלכ"ר עושה, למה?
<אורי לופוליאנסקי: כי יש דברים שהם בגדר שלא יכולים ללכת לפי סעיפים, שכל רשות, כל ממסד חייב בו, אז זה צריך להיות משהו שהוא מתוך הלב, ללא תנאים בסיסיים, ולכן יש תמיד נושאים קהילתיים, אבל יש דברים שהמדינה הייתה צריכה לעשות, העירייה הייתה צריכה לעשות ועכשיו אני לא נכנס לאם זה היה צריך להיות ממס ההכנסה וזה צריך להיות מארנונה, או צריך להיות מהיטל השבחה או זה, אני לא נכנס לזה.
<אורי לופוליאנסקי: ברור שכל אחד רוצה לגבות יותר ואני מבין גם את הרשויות המקומיות שרוצות לראות איך בעצם משרדי הממשלה נותנים את מה שהם היו צריכים לקבל וכו' וכו', אבל אני לא יכול לשכוח שבזמנו טדי קולק אמר לי, ובאמת בצער, הוא אמר לי 'תראה, איך אני יכול לקחת?' ושוב, מדובר על אגרת אשפה, 'מהדסה, שכל עניינם, כל מהותם זה בעצם לתת כאן לאזרחי ירושלים את השירות הרפואי ואני צריך לקחת מהם במקום לתת להם.
<אורי לופוליאנסקי: אני יודע עד כמה נשות הדסה וכמה הם פעילים וכמה הם עושים במסירות, ניתן כאן לתושבי העיר הזאת השירות הרפואי של תרומות וכו' ואני צריך לקחת מהם עוד כסף?
<אורי לופוליאנסקי: אלא מה?
<אורי לופוליאנסקי: אין לי ברירה'.
<אורי לופוליאנסקי: אז זו אגרת אשפה שאז בזמנו, אם מישהו יסתכל בתולדות הימים, אז אפילו לא היה את העניין של שליש ארנונה, אלא זה היה לפי משאיות אשפה.
<אורי לופוליאנסקי: יעלה על הדעת, הזכרת מקודם, שאת הכיוון להדסה ייקחו כדי שמישהו יקבל שירות?
<אורי לופוליאנסקי: הרי זה המינימום שאני כרשות צריך לעשות למען התושב שלי, לתת לו את חיצי ההכוונה.
<אורי לופוליאנסקי: אז אתה יודע מה קורה?
<אורי לופוליאנסקי: כשהעירייה לא עושה את זה כפי שצריך, אני לא מדבר על היום, אני מדבר על זמן כהונתי, לא עשתה את זה כמו שצריך, ואז ממילא הדסה עשתה את זה, אז אני צריך לקחת מהם?
<אורי לופוליאנסקי: אני אקח מהם אגרה?
<אורי לופוליאנסקי: מה, זה משהו מסחרי?
<אורי לופוליאנסקי: זה משהו שאני עושה למען התושבים שלי.
<אורי לופוליאנסקי: אז יכול להיות שייקחו אגרת שילוט ממלב"ב?
<אורי לופוליאנסקי: אני עושה את זה כדי שבן יוכל לקחת את אבא שלו ולהשאיר אותו גם בבית.
<אורי לופוליאנסקי: אני רוצה לדבר על זה שכרשות אני מבין את העניין שיש צורך שתמיד תוספות וכו' מהממשלה, אין ספק, אני לא מדבר, אמרתי, לא על הצד היהודי ולא על הצד החברתי, אני מדבר על הצד הכלכלי.
<אורי לופוליאנסקי: הארגונים הללו מאפשרים לי, כראש רשות, להמשיך ולפעול למען אזרחי עירי.
<אורי לופוליאנסקי: הרי זה מה שאני צריך לעשות.
<אורי לופוליאנסקי: מה זה ראש רשות?
<אורי לופוליאנסקי: הוא ועד בית, הוא ועד בית מורחב, שהוא רוצה לתת את השירות למען האזרח שלו, למען התושב שלו.
<אורי לופוליאנסקי: אז אם יש את השירות, יעלה על הדעת שבית חולים רמב"ם יקבל רק מחיפה ואלה מהקריות לא יקבלו שירות שם?
<אורי לופוליאנסקי: אז מה, באים ואומרים לא, מה שנוגע לחיפה אנחנו נעשה איזה שהיא קומבינציה של חישובים, שאף פעם היא לא נכונה, אנחנו יודעים, אבל נעשה קומבינציה של חישובים ונגיד ככה, יש 82% של תושבי חיפה ועוד - - - הרי קרית מוצקין נותנים - - - כל הקריות וכל זה, אני בכוונה מדבר על מקום אחר, נותנים לבית החולים את השם שלו, כמה חשוב לראש רשות שהוא יהיה מטרופולין.
<אורי לופוליאנסקי: מסביב לעניין הזה של בית החולים יש גם לא רק רופאים שגרים, יש גם עורכי דין וגם אדריכלים.
<אורי לופוליאנסקי: מסביב לעניין מתפתח מסחר עצום, שהוא לא מסחרי, אבל הוא למען העיר.
<אורי לופוליאנסקי: אם זקן נמצא במועדון מלב"ב ויכול על ידי זה להמשיך ולהיות בביתו או בסביבתו הטבעית, אז תעזבו את העניין האנושי, ממסד לא אוהב אנושיות, תעזבו את העניין האנושי, כמה ארנונה, כמה כדאי לעיר שיהיה מלב"ב?
<אורי לופוליאנסקי: זה נתתי דוגמה.
<אורי לופוליאנסקי: כמה חשוב לעיר שאנשים יידעו שהם יכולים לקבל שירות באופן מיידי?
<אורי לופוליאנסקי: ודאי ממגן דוד ומאיחוד הצלה וממקומות אחרים.
<אורי לופוליאנסקי: כל ראש רשות, אני אומר, צריך לאהוב את זה, צריך לרצות את זה ואני אומר שגם מבחינה כלכלית - - - אני לא אאריך כאן בעניין, עוד משפט אחד, ל'יד שרה' יש במדינת ישראל כ-4,500 חדרי בתי חולים בבית.
<אורי לופוליאנסקי: מה שהזכרת קודם, אדוני היושב ראש, שבבית יש מיטת בית חולים ומנוף וכיסא גלגלים ושירותים ניידים וחמצן וכו' וכו' וכו', כל מה שיש בבית חולים בבית.
<אורי לופוליאנסקי: רק בירושלים יש לנו קרוב ל-1,000, נו?
<אורי לופוליאנסקי: אז 1,000 משפחות שמשלמות ארנונה, שאם לא היה להם את בית החולים בבית הרי הם לא היו נשארים פה, או שהיו עוברים לבית אבות, או שהיו מגיעים חס ושלום לבתי קברות, אבל אז היה כדאי.
<אורי לופוליאנסקי: אז אני יודע, לא עושים את החשבונות העתידיים, זה קשה, אבל אין לי ספק שזה מה שרשות רוצה.
<אורי לופוליאנסקי: עכשיו, כאשר אני נמצא ודאי בוועדת הפנים אז אני חושב שיכול להיות שצריכים לסייע לרשויות, אין ספק, על ידי הממשלה, על ידי דברים נוספים, אבל אין לי ספק שוועדת הפנים, שהיא, כפי שאמרת, הפנים שלנו, היא ודאי צריכה לעזור ולסייע.
<אורי לופוליאנסקי: ואני אסיים עם העניין שאנחנו לא זכינו להיות לא מיוזמי החוק ולא מיודעי החוק, אנחנו שמענו על כל החוק הזה בדיעבד.
<אורי לופוליאנסקי: שמענו שחבר הכנסת דוד אמסלם, ביחד עם חבר הכנסת אורי מקלב, הגישו הצעת חוק שנוגעת לעניין הזה של מה הוא פנימי, מקומי וארצי.
<אורי לופוליאנסקי: ההיפך, לכל רשות כדאי שבמקום שתי קומות שמסייעות יהיו שם ארבע קומות, כי על ידי זה הוא מקבל קודם כל יותר ארנונה.
<אורי לופוליאנסקי: הרי אף מוסד לא פטור מארנונה, אנשים טועים, יש מה שנקרא פטור למלכ"רים, זה פטור של שני שליש.
<אורי לופוליאנסקי: מה פירוש המלכ"ר, הוא צריך גינה, הוא צריך גן ילדים, הוא צריך מרכז קהילתי, הוא צריך בית כנסת?
<אורי לופוליאנסקי: מה הוא צריך?
<אורי לופוליאנסקי: אז כל מה שהרשות נותנת המלכ"ר לא לוקח, אז מה שהוא משלם, השליש, זה גדול ממה שהעירייה נותנת לו.
<אורי לופוליאנסקי: אז ודאי שאין ספק שהמלכ"רים - - - ודאי שיש הבדל בין יחיד לרבים.
<אורי לופוליאנסקי: אבל מה שהייתי מבקש, להוסיף גם עוד דבר, בזמנו הייתה ועדת ייעול בכנסת, גם בכנסת, ובין היתר היא הציעה שגופים ארציים, כי זה נוגע לנושא הארצי והמקומי, לא יצריכו להעמיס על הערים השונות והיום, לפי מה שידוע לי, יש כ-80 פקידים שעסוקים בערים השונות, לבדוק את הטפסים וכו' וכו' וכו' כדי להסדיר את העניין של הפטור של השני שליש, זאת אומרת להסדיר את העניין של השליש תשלום.
אורי מקלב: אז להגיש את זה כמרוכז למקום אחד.
<אורי לופוליאנסקי: להגיש את זה כמרוכז למקום אחד, ואז עמותה שהייתה מאושרת והיה לה ניהול תקין וכו' וכו', מנכ"ל משרד הפנים נתן את האישור ואז זה לא הצריך את הארגון, ומדובר, כפי שאמרתי, על ארגונים ארציים שיש להם סניפים בכל רחבי הארץ, לא הצריכו שכל הפקידות תתעסק באותו דבר במשך חודשים אלא מקום אחד שיודע שכל הדברים הם בסדר ועל ידי זה - - -
אורי מקלב: מה שהמדינה מרוויחה בחיסכון הזה, המדינה הייתה מרוויחה מהחיסכון של כל כך הרבה עובדים, שייתנו את זה - - -
<אורי לופוליאנסקי: אגב, הדבר הזה קיים.
<אורי לופוליאנסקי: אני יכול להראות לחברי הוועדה שבשנת 2000, 2001, 2002, 2003 וכו' 'יד שרה' וכמו כן אלו"ט וכל הגורמים האחרים קיבלו ממנכ"ל משרד הפנים את האישור ואז ממילא זה עבר לכל ה - - - היום זה מגיע לעירייה, העירייה בודקת, יש פקיד מיוחד, ואז מעבירים את זה לממונה על המחוז, הממונה על המחוז, גם שם פקידים, שלא לדבר שמעמיסים על כל העמותות.
<אורי לופוליאנסקי: איזה צורך יש בזה?
<אורי לופוליאנסקי: אז אני מבקש שגם זה ייכנס.
<אורי לופוליאנסקי: ובאמת עכשיו משפט אחרון, גם הנושא הזה שעכשיו נהיה חדש לנו וחדש אסור מן התורה, החדש הזה, שאם מישהו בא כדי להביא את הילד שלו לטיפול, כדי להביא את אבא שלו או כדי לקחת כיסא גלגלים או חמצן או מיטת בית חולים, אז אם הוא חונה כדי להסדיר את אבא שלו או את הילד שלו וכו', אז פתאום דובר שתהיה ארנונה על חניה.
<אורי לופוליאנסקי: אני מבין שיש ארנונה על כל חניון שהוא חניון מסחרי, אני לא יכול להבין שבמקום שנותנים שירות והוא בחינם כמובן ונותנים לו את האפשרות, נו, אז מה יעשה מישהו?
<אורי לופוליאנסקי: הרי אם יטילו את זה על הארגון, הארגון צריך להטיל את זה על אנשים.
<אורי לופוליאנסקי: אם אדם יבוא לקחת בלון חמצן או לקחת כיסא גלגלים, אז יגידו לו, 'לא, אתה צריך לשלם עוד'.
<אורי לופוליאנסקי: מה?
אורי מקלב: עולם הפוך.
אורי מקלב: אתה נותן את החניה בחינם - - -
דוד אמסלם: על החניה פה בחוץ משלמים ארנונה?
אורי מקלב: בתוך הבניין.
<אורי לופוליאנסקי: בבניין.
<אורי לופוליאנסקי: אז כולם הבינו שמחניה של מישהו שנמצא בבית שלו, הוא פטור, זה לא דורש ארנונה.
<אורי לופוליאנסקי: אני גם מבין שבאו והוסיפו עוד אפשרות כספית לעירייה, שכל החניונים שהם מסחריים, שישלמו.
<אורי לופוליאנסקי: נכון, אני מסכים, כל דבר מסחרי צריך, אבל לבוא ולומר שהחניון הזה פה, שאדם בא כדי לקחת כיסא גלגלים או מכשיר חמצן, שהוא יצטרך לשלם, זה לפי דעתי כבר קצת - - -
אורי מקלב: זה בגדר שכופים אותו על מיטת סדום.
<אורי לופוליאנסקי: במקום שייקח מיטת בית חולים, אז מיטת סדום.
אורי מקלב: זה הופך מיטה של חסד למיטת סדום.
אורי מקלב: אני רק רוצה להזכיר, אדוני היושב ראש, שבדיון על החוק הזה, ואני אומר לך, החוק שאתה הנחת על שולחן הכנסת, עמד, לפי דעתי בעזות מצח, אין לי הגדרה אחרת, אחד מהגזברים של אחת משלוש הערים הגדולות, אני לא רוצה לכוון למי שזה, שלא אחטא בלשון הרע, הוא בא ואמר, 'אתם יודעים מה המשמעות אם אנחנו ניתן הנחות בארנונה לאלה שגם מהשירות שלו ניתן לשאר הערים בארץ ולא רק בעיר שאני נמצא בו?', הוא אומר 'זה 40 מיליון'.
אורי מקלב: 40 מיליון מהתקציב.
אורי מקלב: אמרתי לו, 'אתה רוצה להגיד לי שאתה לוקח 40 מיליון מאותן עמותות חסד, אותן עמותות שתורמות לציבור, שלוקחות 50 שקל, שכל חודש שמים, ובסוף מקבלים את זה לאותה אישה שחוסכת לה את הניתוח?
אורי מקלב: מהם אתה לוקח?
אורי מקלב: מזה אתה חי?
אורי מקלב: ה-40 מיליון האלה אתה לוקח מהם שהם צריכים?
אורי מקלב: ' לחניה צריך שומר, אי אפשר לשים מתנדב כל היום, מישהו צריך לשלם לו על זה, ובחניון הזה אתה עוד משקיע?
אורי מקלב: כדי שאנשים יוכלו לתחזק אותו ולהעמיד אותו בכל התנאים שדורשים היום בחניונים.
אורי מקלב: מי שיודע מה זה לתחזק היום, כמה עולה לך בגלל הדרישות הבטיחותיות ועוד ועוד, ועוד על זה לבקש, אתה נותן לו בחינם, אתה מבקש.
אורי מקלב: אמרתי לו, 'אתה יודע מה?
אורי מקלב: בוא נעשה הסכם', בלשון גזברים, 'מה שהעמותות והמלכ"רים תורמים לך, שאם לא, אתה היית צריך לעשות את זה', לא וכך, '10% מהם רק תיתן ותראה למה הגעת, הרבה יותר מכל ה-40 מיליון שאתה מבקש מהם.
אורי מקלב: מה שהם עושים לתושבי העיר, שזו המחויבות שלך, לא באקסטרות.
אורי מקלב: אם רק תיתן 10% הם ישלמו לך את כל ה-40 מיליון', אנחנו נגיע להרבה הרבה יותר.
אורי מקלב: אנחנו יודעים את ההיקפים, אנחנו מדברים במיליארדים, הפעילות של המלכ"רים בארץ זה במיליארדים.
אורי מקלב: זו זכות הקיום שלנו, זו הסנגוריה שלנו ובהם אנחנו מנסים לפגוע.
אורי מקלב: ולזה אנחנו נמצאים פה, אדוני היושב ראש.
דוד אמסלם: טוב, רבותיי, המוטיבציות ברורות, אנחנו לא צריכים לחדד את זה.
דוד אמסלם: אני עכשיו נכנס לקטע האופרטיבי.
דוד אמסלם: דרך אגב, יש פה מכשירי הקלטה, זו ישיבה רשמית, אחרי זה יוצא ממנה פרוטוקול, לכן אני רוצה להיכנס לתכנית עבודה.
דוד אמסלם: משה, אני מעביר לך את זכות הדיבור, החשיבות ברורה, עזוב חשיבות, אנחנו באים עכשיו לנושאים.
דוד אמסלם: אנחנו הבנו, אחת, אגרת שילוט.
דוד אמסלם: מדובר רק על השילוט בבניין, או שיש שילוט היקפי?
<משה כהן: שלטי הכוונה.
דוד אמסלם: על שלטי הכוונה אתם משלמים אגרה?
אורי מקלב: זה העיקרון.
<אורי לופוליאנסקי: כן.
<אורי לופוליאנסקי: זה לא סכומים של מי יודע מה.
דוד אמסלם: לא חשוב, גם 10 שקלים.
<משה כהן: אנחנו מדברים על הרעיון.
<משה כהן: יש לנו 107 סניפים, תנו לנו את זה, בחינם.
<משה כהן: בהתנדבות.
<משה כהן: אז וייז נתנו, אבל למדינה קצת יותר קשה.
דוד אמסלם: אנחנו הבנו את הסיפור של המדינה, בואו נתקדם.
דוד אמסלם: אני אומר, בשעתיים האחרונות אנחנו מחדדים את זה, אבל אני רוצה להיכנס לקטע היותר אופרטיבי.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים על אגרת שילוט כרגע, אורי העלה גם את הנושא של הארנונה של החניון ובכלל הארנונה של הבניין.
דוד אמסלם: הצעת החוק שאני הגשתי מדברת על עמותות ארציות שמשלמות ארנונה.
דוד אמסלם: דרך אגב, הייתי בשוק, כשהגישו לי את זה בפעם הראשונה חשבתי שזה שסיפר לי התבלבל.
דוד אמסלם: פנה אליי מנדי בלוי, יש לו ארגון חסד.
דוד אמסלם: הוא הקים מפעל בבאר טוביה למנות שהוא מחלק לאנשים קשישים לבית, זאת אומרת אם הקשיש לא מקבל באותו יום את הארוחה בבית, הוא לא יכול לצאת, אלה קשישים מרותקים, ואז הוא הקים מפעל כזה בקרית מלאכי וארבע שנים הכול היה בסדר.
דוד אמסלם: יום אחד ראש המועצה מתקשר, אומר לו 'תשמע, מנדי, לא נעים, אבל אתה צריך לשלם ארנונה', אז הוא אומר לו, 'למה? הרי אני מלכ"ר', הוא אומר לו 'זה נכון, אם היית מחלק אוכל רק לבאר טוביה, אין בעיה, היות שאתה מחלק לכל הארץ זו בעיה'.
דוד אמסלם: בהיגיון שלי זה הפוך, אני חשבתי שאם אתה מחלק לכל הארץ, בוא תדליק משואה בהר הרצל ונגיד לך שאתה בכלל פטור.
דוד אמסלם: כשבדקתי הסתבר לי, הבן אדם צודק.
דוד אמסלם: הכול פה, כמו שאמרתי, כמעט כל נושא שאני נוגע בו הוא בעייתי ברמות על.
אורי מקלב: ראש העיר מעוניין לתת לו.
דוד אמסלם: בוודאי, משרד הפנים שלח לו מכתב, אמר לו 'אדוני, אסור לך'.
אורי מקלב: אז ראש העיר רוצה והוא לא - - -
דוד אמסלם: כן, ראש המועצה.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, בגדול - - - כשאני העליתי את הנושא, הגשתי את הצעת החוק, מי שהתנגד זה משרד הפנים, למה?