GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: שולה, בבקשה.
<שולה קשת: אני רוצה לומר, כילידת שכונת נווה שאנן, כמי שבמאבק פה, ביותר משני העשורים האחרונים אני רק יכולה לומר, אני פעם אמרתי, זה כל כך רע אחרי שפתחו את התחנה המרכזית החדשה, שהיא אחד המטרדים הסביבתיים והחברתיים הקשים ביותר במדינת ישראל והורגת את כולנו פה ממחלות זיהום קשות, אמרתי שיותר גרוע מזה לא יכול להיות.
<שולה קשת: אבל התברר לי שכשאתה חצר אחורית וכשיש בתל אביב חומה שנקראת חומת רוטשילד, שמעבר לחומה זאת העיר הלבנה, ודרומה זה העיר השחורה, ואני לא מדברת רק על מבקשי המקלט, גם עלינו המזרחיים, כי אנחנו יודעות יפה מאוד שדרום תל אביב זו פריפריה מזרחית לכל דבר וחצר אחורית, אז יכול להיות יותר גרוע.
<שולה קשת: ואז מה קורה?
<שולה קשת: עשו אותנו מרכז לסחר בנשים ולא פעם אחת ולא פעמיים שמעתי מנציגי משטרה שחייבים להיות פה מכוני זנות כדי שלא יאנסו נערות בצפון תל אביב ועשו פה מרכז סחר בסמים, ואז הגיעו לפה מהגרי העבודה מהפיליפינים, מתאילנד, מרומניה, את כולם הביאו לפה, ממדיניות גזענית, כי לא רוצים לראות אותם במקומות אחרים, מרוטשילד צפונה, או גם בקיבוצים ובמושבים וכשהגיעו מבקשי המקלט עם אוטובוסים זרקו אותם, כאילו הם לא בני אדם, בגן הקווקזים פה בלוינסקי.
<שולה קשת: היום המצב של שכונת נווה שאנן, מספרית הוא כמו בגטו טרזינשטט, הוא יכול להכיל 5,000 איש, הוא מכיל 50,000.
<שולה קשת: הצפיפות הזאת הורגת, הצפיפות הזאת פוגעת קודם כל בנשים, ילדים וקשישים מכל הצבעים.
<שולה קשת: לנו יש מרכז, בית אחותי, בדרום תל אביב, אנחנו מזמינות אתכם להגיע לשם, במדרכה ממול נרצחה אישה אריתראית, נרצחות פה נשים ישראליות ומכל הצבעים.
<שולה קשת: הקטע הזה, אם זה הממשלה אחראית, אם זה העירייה, אם איזה ממשלה, ימין או שמאל, ממשלת ישראל לדורותיה הפקירה אותנו, עיריית תל אביב לדורותיה הפקירה אותנו, שלא יבואו ויספרו לנו סיפורים.
<שולה קשת: כולכם אשמים, עכשיו הגיע הזמן לתקן את המצב.
<שולה קשת: ועוד דבר, הסכנה הגדולה ביותר שעומדת לפתחנו זה אותם המגדלים של כל הטייקונים שרוצים לבנות, להביא לפה אוכלוסייה חזקה זה לגרש אותנו.
<שולה קשת: כמו שהייתה שכונת שבזי והפכה להיות שכונת נווה צדק, אותנו גם רוצים לגרש מפה, מהשכונה.
<שולה קשת: ואני רוצה להוסיף, כיהודייה אני באה ואומרת, ואהבת את הגר שגר בארצך.
<שולה קשת: תבדקו מי פליט ומי לא, מי שהוא פליט תנו לו זכויות ואל תשאירו את כולם כאן.
<שולה קשת: זה מאוד פשוט לפתור את העניין.
<שולה קשת: ותזמינו אותנו, תרשמו אותנו במייל של ועדת הפנים.
<אריק קצב: יש מושג שנקרא סכנה לשלום הציבור, כולנו יודעים מה זה סכנה לשלום הציבור.
<אריק קצב: כשאזרח זר או אזרחית אפילו, צעירה, מחוץ לארץ, מאירופה, מתחתנת עם אזרח ישראלי, היא צריכה להביא תעודת יושר, חותמת אפוסטיל, הוכחות כל חודש, כל חודשיים, למשרד הפנים, למה היא צריכה להיות פה, למה היא התחתנה, למה היא נשארת ואלף ואחד סיפורים והשפלות.
<אריק קצב: כשההורים שלה רוצים לבוא לישראל מבטלים להם ויזה מחשש להשתקעות, אבל יש פה 40,000, לדעתי כבר 60,000 או 70,000, איש, אף אחד לא בדק מה העבר הביטחוני שלהם, מה העבר הבריאותי שלהם, כמה מהם שדדו, כמה מהם רצחו, כמה מהם אנסו.
<אריק קצב: רק לפני שבועיים מסתנן מסודן מנסה לרצוח ישראלי, כפיגוע לאומני תוצרת דאע"ש.
<אריק קצב: מי אחראי בממשלת ישראל, איזה חבר כנסת, איזה שר פנים, איזה ראש ממשלה, איזה שופט בג"צ ייקח את האחריות ויגיד שאין פה סכנה לשלום הציבור, 40,000 איש בשכונות של ישראלים בדרום תל אביב זה בסדר, אני לוקח את האחריות לכל דבר שיקרה.
דוד אמסלם: עורך דין עברי, אתה מתגורר בשכונה?
<יגאל עברי: אני לא מתגורר בשכונה, אני מייצג תושבים מהשכונה.
<יגאל עברי: העניין שאני עוסק בו זה תעודות של הרשות המוניציפאלית.
<יגאל עברי: עיריית תל אביב מחזיקה גוף שקוראים לו מסיל"ה, שהגוף הזה פועל לתחושת התושבים נגד התושבים, פשוט נגד התושבים.
<יגאל עברי: זה עיריית תל אביב.
<יגאל עברי: אז אנחנו עכשיו עושים פעילות נגד יוזמה של עיריית תל אביב להקצות שלושה או ארבעה בניינים לטובת מעונות יום לילדים של מסתננים ומרכזים חינוכיים לילדי מסתננים והיא עשתה את היוזמה הזאת בלי להתייעץ עם התושבים.
<יגאל עברי: התושבים מתנגדים ולא התייעצו איתם, לא נשמע קולם.
<יגאל עברי: לכן אנחנו עכשיו נוקטים באמצעים משפטיים כדי לנסות ולהביא קץ למצב הזה.
דוד אמסלם: אני הגדרתי את הסיור כסיור התרשמות, לא דיון.
דוד אמסלם: אני רוצה יותר לשמוע אותם מאשר את הפקידות, זה לא הנושא שלי כרגע, לכן אנחנו נעשה עוד דיון כדי לשמוע.
<עמנואל ימני: גם אני גר פה בשכונה וגם יש לי זכות לדבר.
דוד אמסלם: עמנואל, אתה מדבר אליי.
<עמנואל ימני: אני אומר, יש פה 40,000, 50,000, 60,000, אני לא רוצה לדבר על מספר, איך ידענו באמת אם הם פליטים או מהגרי עבודה?
<עמנואל ימני: מי בדק אותם שאנחנו יכולים להגיד מהגרי עבודה?
<עמנואל ימני: אני רוצה להגיד, הממשלה, היא צריכה להגיד אם הם מהגרי עבודה, מבקשי מקלט או מסתננים, היא צריכה לבדוק אחד אחד לכל פליט, אם מגיע לו מעמד פליט, שיקבל את מעמד הפליט שלו.
<עמנואל ימני: כשאני מקבל כרטיס אוטובוס ואני בא לשכונה הזאת, כאן, ויש דירות מחולקות, אני יכול לגור בשכונה הזאת, כי יש חדר שמחולק ב-1,000 שקל, אם היה לי, אם בדקו אותי ויש לי מעמד פליט ויש לי זכות לעבוד, אני מת לגור בהרצליה, אני אשלם 2,500, 3,000 שקל - - -
דוד אמסלם: אני מבקש לשמוע אותו, תנו לו לדבר בשקט ואחרי זה אני מסכם את הדיון.
<עמנואל ימני: אני בן אדם, מגיע לי את הבריאות, את החינוך, והממשלה תבדוק באמת מי הפליט ומי לא הפליט ואחרי זה נתקדם הלאה.
<עמנואל ימני: לא לדבר באוויר, לא לבוא ולהגיד המסתננים הם ככה וככה.
אורן אסף חזן: דודי, להשאיר את זה כבעיה של האזרחים, זו סיבה לוועדת חקירה ממלכתית.
אורן אסף חזן: אני מודיע לך.
דוד אמסלם: אורן, אל תפריע לי.
אורן אסף חזן: מספיק, אתם מתעלמים מהמציאות.
דוד אמסלם: אורן - - -
אורן אסף חזן: אתה רוצה לקרוא אותי לסדר?
אורן אסף חזן: תקרא אותי לסדר.
דוד אמסלם: רבותיי, קודם כל תודה באמת שוב פעם לכל אלה שהזמינו אותי לסיור.
<קריאה: פעם הבאה סיור בשכונת התקווה.
דוד אמסלם: למנהלת שירי רוטמן, על האירוח.
אורן אסף חזן: אפשר בבקשה משהו?
אורן אסף חזן: אני רוצה לדבר רגע.
דוד אמסלם: אל תחלק לי ציונים ואל תגיד לי מה לעשות ואל תפריע לי כבר שעתיים.
אורן אסף חזן: לא חילקתי לך ציונים, אבל אמרת שבאנו לשמוע אותם.
דוד אמסלם: אורן, אני באתי לשמוע אותם.
דוד אמסלם: אני יזמתי את הסיור כתוצאה מפנייה של מספר חברים שיושבים כאן, תושבי המקום.
דוד אמסלם: מטרת הסיור מבחינתי, כפי שהגדרתי אותה, זה יותר להתרשם, לכן באנו, עשינו את הסיור בנקודות, ראינו את הנקודות, ראינו את המצב הפיזי, שמענו את התושבים והתרשמנו.
דוד אמסלם: אני באופן התרשמתי בעיקר, הבנתי את גודל המצוקה מאותה אישה מבוגרת, סופיה, שהיא אישה מקסימה שהיא תמצתה בפניי את מסכת חייה ואת הסיטואציה שהיא נקלעה אליה.
דוד אמסלם: כמו שאמר חבר הכנסת בגין, בדרך כלל בעיות מהסוג הזה, אני מספר לכם, הן מורכבות ואל תשמעו לאף אחד שאומר לכם 'מחר נעיף אותם, נזרוק אותם' וכו', לכן אני קצת יותר רציני ממי שמציע את ההצעות האלה.
דוד אמסלם: העסק הוא יותר מורכב ומסובך ואני לא רוצה לפתוח את זה פה לדיון.
דוד אמסלם: אני אכנס את הוועדה בכנסת ואני מחלק את הבעיה לשני חלקים, שהם לא קשורים אחד לשני, למרות שלכאורה הם מעורבבים.
דוד אמסלם: יש סוגיית הזרים, שהיא סוגיה אחת, ויש את סוגיית התושבים שהיא סוגיה שנייה, שלא בהכרח היא קשורה אחד לשני למרות שהיא משפיעה אחד על השני.
דוד אמסלם: ויש את סוגיית הממשלה, ואני מסכים איתך, רובי, ויש את הסוגיה של העירייה.
דוד אמסלם: זה נכון שהממשלה, לפי מה שהבנתי, וזה קצת הדהים אותי, הביאה אוטובוסים ושלחה אותם לפה, זה הדהים אותי, אבל מהרגע שהם נחתו כאן - - -
<נועה פאר: זה היה בתקופת אולמרט.
דוד אמסלם: אבל מהרגע שהם נחתו כאן, גם בהתנהלות העירונית, איפה הם יושבים, נניח שהם כבר בתל אביב, אז השאלה איפה בתל אביב, זו גם שאלה עירונית, אבל בו נשים את זה בצד, לעירייה יש סיי בעניין בהיבט הזה.
דוד אמסלם: לכן אני חושב שגם הממשלה וגם העירייה הן חלק מהפתרון העתידי שצריך להביא.
דוד אמסלם: לגבי הנושא שלי בוועדה, אני מנהל את הוועדה שלי, לי אין קואליציה-אופוזיציה, יש פה אזרחים, זה לא קשור כרגע מי הצביע מה, למה וכמה.
דוד אמסלם: זה לא מעניין אותי, אף פעם לא עניין אותי, אנחנו באנו לכאן לטפל בבעיה אזרחית פר-אקסלנס.
דוד אמסלם: אני רוצה לסכם, אני אזמן דיון בתחילת המושב הבא, שזה בערך עוד כחודשיים-חודשיים וחצי, עד אז אני אשלח מכתב למשרדי הממשלה כדי לאסוף את הנתונים, אני גם צריך ללמוד את הנושא מהזווית הממשלתית, אנחנו נעשה דיון, אנחנו נודיע לנציגות שלכם ומי שירצה, גם לתושבים, אהלן וסהלן, מבחינתי - - -
<שולה קשת: יש כמה נציגויות לתושבים, חשוב להגיד.
דוד אמסלם: כרגע, שולה, אם תרצו, אני אבוא בפגרה, כי דודי אמסלם יעשה להם הליך קהילתי איך בוחרים פה ועד אחד, אבל זה לא קשור לוועדה.
דוד אמסלם: אני אזמן אתכם לוועדה, תבואו ותביעו את עמדתכם בפני הפקידוּת, שתשמע, בגלל ששם אני ארצה פחות לשמוע אתכם, נרצה לשמוע יותר את הפקידות.
דוד אמסלם: כאן הבמה הייתה שלכם, חברי הוועדה מבחינתי יותר באו להתרשם, אני רציתי שהם יתרשמו, אני רציתי להתרשם, לראות ולשמוע אתכם, לחוש את זה בבטן, פחות בשכל, יותר בבטן, בגלל זה אנחנו פה ולא בירושלים ואני מבטיח לכם שנעשה עוד דיון.
דוד אמסלם: עכשיו אני רוצה לומר לגבי תפקיד הוועדה.
דוד אמסלם: לוועדות הכנסת ככלל אין סמכויות אופרטיביות, אם אני צריך לקבל את ההחלטה אז הייתי עושה דיון מקצועי, מייצר החלטות, טובה, לא טובה, לא חשוב, אבל מייצר החלטות.
דוד אמסלם: תפקיד הוועדה, בהיבטים האלה, בעיקר בהיבטים האלה, זה יותר להעלות את הנושא למה שנקרא השיח הציבורי.
דוד אמסלם: בסופו של דבר בעיות כאלה נפתרות כתוצאה מלחץ ציבורי, לא מחברי כנסת, תאמינו לי.
דוד אמסלם: לכן אני חושב שעצם הסיור כשלעצמו מתחיל לקדם את הפתרון, גם אם לא קיבלנו כלום.
דוד אמסלם: זה אליך, עובד.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, אנחנו נעשה את הדיון, אני מבטיח לכם שאני אעשה רצף דיונים עד שאני אראה כיוונים, לאן המדינה רוצה ללכת ואם לא, אז שתגיד לנו באמת שהיא לא רוצה ללכת, כי בסופו של דבר אני מסכים שמי שצריך להוביל את הנושא הזה היא ממשלת ישראל בשיתוף עיריית תל אביב ולא הפוך, לא עיריית תל אביב וממשלת ישראל.
דוד אמסלם: כפי שאמר חבר הכנסת בגין, והוא באמת הרחיב בעניין, הסיפור הוא סיפור מורכב, לא פשוט, דורש הרבה עבודת מטה.
דוד אמסלם: אני פקיד, אני כבר 30 שנה פקיד, לכן אני יודע איך לוקחים בעיה מהסוג הזה, שלפעמים מתמצתים אותה בשעה ואחרי זה צריכים לעשות עליה עוד 200 ישיבות עם כל מיני צוותים כדי להתחיל לייצר איזה שהוא כיוון פתרון הגיוני.
דוד אמסלם: אז, רבותיי, אני עוד פעם מודה לכולם, באמת מודה לכולם, ואתם תשמעו מאיתנו.
דוד אמסלם: אתם יודעים יותר ממני מה קרה, אבל משעה 7:30 עד לכאן, שעתיים.
דוד אמסלם: אנחנו לא מתלוננים וזה בסדר.
דוד אמסלם: על סדר היום הצעת חוק כלי הירייה (תיקון מס' 18), התשע"ו-2016, הכנה לקריאה שנייה ושלישית.
דוד אמסלם: אתם רוצים להתחיל בהקראה או קודם לשמוע את המשרד לביטחון פנים?
<יואל הדר: אנחנו מדברים על העיקרון ואחרי כן הקראה.
<יואל הדר: אדוני, כפי שכולנו יודעים, לצערנו מדי יום - - -
דוד אמסלם: אם עוד פעם תקרא לי אדוני, אני אוציא אותך.
דוד אמסלם: דודי.
<יואל הדר: שם מכובד.
<יואל הדר: איך שדודי וכולם כאן יודעים, אנחנו נמצאים בסיטואציה, אפילו כמה שנים, שלצערנו מדי יום או מדי זמן מה יש בעיה של פיגועי פח"ע במדינת ישראל ולאו דווקא באזורים מסוימים, אם בירושלים, אם באזור המרכז, אם בצפון.
<יואל הדר: המדינה נדרשת לתת מענה לבעיה הזאת, אם באמצעות הוספה של נשקים פרטיים כדי לאפשר לאנשים גם להגן על עצמם וגם להגן על הזולת במידת הצורך, במידה שהם רואים לנגד עיניהם איזשהו אירוע.
<יואל הדר: מאחר שיש לנו גם מאבטחים שנמצאים במקומות התעסוקה שלהם, סברנו כבר לפני כמה שנים שזה לא הדבר הרצוי וזה לא הכלל, אבל בתקופות מסוימות שיש אירועים כמו שקרו אתמול וקרו שלשום וקרו לאחרונה, יש צורך לאפשר גם למאבט
<יואל הדר: חים לקחת את נשקם הביתה על אף כל הסיכונים.
<יואל הדר: אנחנו מודים שיש כאן נושא של סיכונים והאמת היא שזה איזון בין סיכונים ולא בין סיכויים, כדי לשמור על אזרחי ותושבי מדינת ישראל במידת האפשר, בצורה מיטבית, כדי לנטרל את המפגעים כמה שיותר מהר כדי שהם לא ימשיכו במרוץ ההתאבדות שלהם.
<יואל הדר: בחוק הקיים זה לא היה ברור.
דוד אמסלם: את הצורך אנחנו מבינים, כי אם לא, לא הייתי כאן בדיון.
דוד אמסלם: מה שאתה אומר, זאת כבר הודעה לעיתונות.
<יואל הדר: אני יודע שיש אנשים שיתנגדו לזה.
דוד אמסלם: אנחנו מכירים את הטעמים להתנגדות שגם להם יש משקל.
<יואל הדר: לא אמרתי שלא, ולכן הסברתי.
דוד אמסלם: אנחנו גם מכירים את הטעמים החשובים של הממשלה.
דוד אמסלם: לא בכדי הבאתם את זה היום.
דוד אמסלם: גם את החוק הקודם אני מניח שהביאה הממשלה.
דוד אמסלם: בוודאי הייתה תמיכת הממשלה בנושא עת חוקק החוק בזמנו, ב-2008, לגבי הנושא של ההגבלה של כלי הנשק.
דוד אמסלם: זה היה נכון לשעתו וכרגע הממשלה רואה סיטואציה אחרת שבוודאי שיש בה הרבה הגיון ולכן אנחנו כאן.
<יואל הדר: אנחנו מבקשים בשלושה פרמטרים לקבוע את האפשרות.
<יואל הדר: ראשית, אנחנו רוצים לתת לצורך שמירה של שלום הציבור וביטחונו לתקופה מסוימת שתיקבע על ידי פקיד הרישוי כך שיהיה גורם אחד שיאשר את זה.
<יואל הדר: כאשר יש מקומות בהם יש סכנה להשאיר את הנשק באותו מקום, כמו מוסדות חינוך, צריך לא לאפשר להשאיר את הנשק באותו מקום שהוא מקום בעייתי אלא לאפשר למאבטח לקחת את הנשק אתו.
<יואל הדר: כל יום מתעוררות סיטואציות אותן אנחנו לא יכולים לצפות וכאן הסכמנו שהשר, באישור הוועדה, אם יש איזשהו אירוע שלא חשבנו עליו =- - -
<מירי פרנקל שור: לא הסכמנו על זה.
<יואל הדר: אנחנו.
<יואל הדר: לא אתם.
<יואל הדר: אם אין הסכמה, אני חוזר בי אבל אני חשבתי שיש הסכמה בנושא.
דוד אמסלם: אתם דיברתם ביניכם?
<מירי פרנקל שור: בעקבות השיחה.
דוד אמסלם: אתם ישבתם עם המשרד לביטחון פנים כדי לסגור את הפרטים?
<יואל הדר: אם יש טעמים מיוחדים שלא חשבנו עליהם, צריך לפרט את הטעמים.
<יואל הדר: אם ייתנו החרגה לטובת טעמים שלא חשבנו עליהם, חשבנו שיש מקום לאפשר את הדבר הזה.
דוד אמסלם: איזה טעמים מיוחדים?
<יואל הדר: זה בדיוק העניין.
<יואל הדר: אם הייתי יודע איזה טעמים - - -
דוד אמסלם: אז למה לך להכניס את זה?
<יואל הדר: כי אני לא רוצה להשאיר מצב שאני לא יודע.
דוד אמסלם: החוק עולה היום בגלל הסיטואציה הביטחונית.
דוד אמסלם: אני מניח שהשר יקבל החלטה, הממשלה קיבלה החלטה שהשר מוביל את זה, בגלל הסיפור הביטחוני.
דוד אמסלם: מחר-מחרתיים, אני מקווה בעזרת השם, ירד הסיפור הביטחוני, יחזור הסיפור האזרחי.
דוד אמסלם: אני מניח שבזמנו גם הממשלה חוקקה את זה ואם לא חוקקה את זה, היא בוודאי תמכה בזה אז כי היה סיפור אחר שהוא גם בעייתי כשלעצמו.
דוד אמסלם: אלה האיזונים.
דוד אמסלם: מה הכוונה משיקולים אחרים, מעבר לביטחון?
דוד אמסלם: תן דוגמה.
דוד אמסלם: מה עולה בדעתך?
דוד אמסלם: שאנחנו רוצים להוסיף מסיים במדינת ישראל ואז פתחנו מפעל לנשק ואנחנו רוצים שכולם יסתובבו עם נשקים ברחובות?
דוד אמסלם: אנחנו עושים בול קליעה ברחובות ואומרים לאנשים שמותר להם גם לירות להנאתם?
דוד אמסלם: זה נשמע לי מאוד סביר.
<יואל הדר: הצעתי משהו ואני חושב שההצעה שלי לא צריכה להיאטם על ידי אוזני הוועדה.
<יואל הדר: אני אומר לך מה הצעתי.
<יואל הדר: אתם יכולים אחר כך לשלול את זה, אבל אני הצעתי, מאחר שאני לא יכול לצפות את זה, שהשר באישור הוועדה.
דוד אמסלם: אני יכול לקבל את זה למרות שאני לא רואה בזה שום נפקא מינא.
דוד אמסלם: זה עניין של החוג לפילוסופיה.
דוד אמסלם: לפעמים המשפטנים הולכים לקצוות כאילו לומדים גמרא.
דוד אמסלם: אני יכול לקבל את הנוסח שאתה אומר אבל לדעתי הנפקא מינא היא שאין בזה שום דבר.
<יואל הדר: יכול להיות שזאת תיבה ריקה, אבל כדי לשמור את האופציה - - -
דוד אמסלם: למה לך להכניס תיבות ריקות?
<יואל הדר: אני אוהב לשמור אופציות.
<מירי פרנקל שור: סעיף (ב) הוא מספיק רחב ולכן אתה לא צריך.
<יואל הדר: יכול להיות, אבל אני אוהב לשמור אופציות.
<יואל הדר: זה תלוי בכם.
דוד אמסלם: כל סוגיה היא בהחלט סוגיה בטיחותית.
דוד אמסלם: אתה יכול להכניס כל נושא למעטפת הביטחון.
דוד אמסלם: לכן יש לך ארגז עצום ולא עוד קופסה קטנה, אבל אם תרצה, תתעקש, אני לא רואה בזה משהו דרמטי.
<עידו בן יצחק: הצעת חוק כלי הירייה (תיקון מס' 18),(כלי ירייה המשמשים לשירותי שמירה), התשע"ו-2016 תיקון סעיף 10ג בחוק כלי הירייה, התש"ט-1949, בסעיף 10ג- בסעיף קטן (ב), במקום "לאזור שבו הוא מועסק" יבוא "למקום ולפרק הזמן שבהם מתבצעת השמירה".
<עידו בן יצחק: אחרי סעיף קטן (ג) יבוא: "(ד) על אף האמור בסעיף זה, הרשות המוסמכת רשאית לקבוע הוראות בעניינים אלה: נשיאה והחזקה של כלי ירייה שניתן עליו הרישיון המיוחד, בידי מועסקים בשירותי שמירה, כולם או חלקם, גם שלא במקום או בפרק הזמן שבהם מתבצעת השמירה, באחד או יותר מאלה: מטעמים של שמירה על שלום הציבור וביטחונו, לתקופה שתקבע.
<עידו בן יצחק: בנסיבות שבהן השארת כלי הירייה במקום שבו מתבצעת השמירה עלולה, לדעת הרשות המוסמכת, לגרום סכנה לשומר, לאדם אחר או לציבור.
<עידו בן יצחק: מטעמים מיוחדים אחרים שתפרט.
<עידו בן יצחק: נטילת כלי הירייה לצורך ביצוע השמירה מהמקום שבו מאוחסנים דרך קבע כלי הירייה שעליהם ניתן הרישיון המיוחד והחזרתו לאותו מקום".
רחל עזריה: בתקופה שבה לא היה ניתן לקחת כלי נשק הביתה, צומצמה בצורה משמעותית מספר העבירות בהן השתמשו בכלי הנשק לצורך רצח של בני משפחה או חפים מפשע בין 2002 ל-2013 לפחות 33 חפים וחפות מפשע נפלו קורבן לנשק אבטחה שנישא מחוץ למסגרת העבודה.
רחל עזריה: לכן אני מבקשת להוסיף הסתייגות האומרת שהרשות המוסמכת לא תאשר נשיאה ואחזקה של כלי ירייה מחוץ לאזור שבו מועסק בעל הרישיון, במקרה שלבעל הרישיון יש רישום בדבר עבירות אלימות במשפחה או עבירות אלימות אחרות.
דוד אמסלם: יואל, מה עמדתכם?
<יואל הדר: לא צריך את זה בחוק כי אוטומטית המשטרה לא נותנת.
<יואל הדר: זה חלק מהפרמטרים של המשטרה.
רחל עזריה: רישום, לא הרשעה.
רחל עזריה: רישום.
רחל עזריה: איזשהו רישום על איזושהי תלונה.
דוד אמסלם: מה שאומרת חברת הכנסת עזריה, בגדול היא מעלה טענה שיש בה הרבה הגיון.
<יואל הדר: מה זה רישום?
רחל עזריה: כל רישום במשטרה.
רחל עזריה: אנחנו לא פוגעים בזכות שלו לתעסוקה, אנחנו רק אומרים שהוא לא יכול לקחת את הנשק הביתה.
רחל עזריה: אנחנו עושים עוד איזו הגנה, אם יש איזשהו רישום.
<אמיתי לוי: כל מי שיש לו עבירה - - -
רחל עזריה: לא עבירה.
<אמיתי לוי: ראש חטיבת האבטחה והרישוי.
<אמיתי לוי: ברגע שנכנס דיווח על אלימות במשטרה, אפילו תלונה או כל דבר אחר, אצלנו זה נרשם ואנחנו באופן אוטומטי כבר נוקטים בפעולה.
<אמיתי לוי: אנחנו לא צריכים לחכות, זה ממש מובנה אצלנו.
רחל עזריה: גם אם יש רישום ישן?
<אמיתי לוי: מה זה רישום ישן?
<אמיתי לוי: כמה שנים?
רחל עזריה: אנחנו צריכים להתמודד עם העובדה.
רחל עזריה: אני רוצה שזה בעצם יהיה לתמיד במובן של לקחת כלי נשק הביתה.
רחל עזריה: אנחנו הצלחנו להציל חיים של 33 אנשים.
<אמיתי לוי: זה לא מזה.
<אמיתי לוי: זה לא דרך זה.
<אמיתי לוי: הנתונים שלך הם שונים מאלה שאנחנו רואים.
<אמיתי לוי: נעשו הרבה פעולות במשך השנים במיון ובהכשרות ובהסמכות, כך שאי אפשר להסתמך על נתונים של העבר ולהגיד מה שהיה, זה מה שזה.
<אמיתי לוי: המאבטחים של היום, זה לא אותו הדבר.
<אמיתי לוי: שמונים אחוזים מהם כבר הולכים עם הנשק הזה הביתה כבר שנה וחצי בגלל החרגות זמניות, בגלל המצב, ולא קרה שום דבר.
<אמיתי לוי: זאת לא הסיבה.
<אמיתי לוי: אנחנו יודעים היום לבוא ולהצביע על הסיבות האלה ולכן אנחנו מתמודדים עם זה בדרכים אחרות.
<אמיתי לוי: חבל ללכת סתם לפופוליזם זול.
רחל עזריה: אל תגיד את זה.
<אמיתי לוי: לא את.
<אמיתי לוי: אני מתייחס לכל האמירות האלה.
רחל עזריה: אנחנו יודעים – למדתי גם באוניברסיטה – על הפערים בין דרכי ההתאבדות נניח של גברים ונשים או על מה שקרה באנגליה – אני אקח את זה דווקא למקום רחוק כי לפעמים זה מקל על הדיון – כאשר פעם השתמשו בגז בישול שהוא מסוכן, הגז עצמו מסוכן, והיו הרבה יותר התאבדויות של נשים.
רחל עזריה: ברגע שעברו לגז שהוא לא מסוכן אלא הוא מסוכן רק כאשר האוויר נגמר, היו הרבה פחות התאבדויות של נשים.
רחל עזריה: ברגע שאתה מאפשר פחות כלים שמאפשרים אלימות, ברגע שאתה מאפשר פחות כאלה במרחב, יש לזה השפעה כי יש פחות אפשרויות.
רחל עזריה: אני אומרת כל רישום.
רחל עזריה: מה אכפת לך שזה יהיה כל רישום?
רחל עזריה: אם אתה אומר שגם כך זה קורה, אז מה אכפת לך?
<אמיתי לוי: כמה שנים אחורה את רוצה ללכת?
רחל עזריה: מבחינתי, לקחת הביתה את הנשק, לתמיד.
רחל עזריה: איזו הגנה אתם נותנים?
<אמיתי לוי: הסברתי.
דוד אמסלם: תסביר לי מה הסברת.
<אמיתי לוי: היום אנחנו יודעים לבחון ולהסתכל על הנתונים האמיתיים ברישומים של המשטרה.
<אמיתי לוי: רוב הרציחות, כמו שאתם יודעים, 99.8 אחוזים נעשו לא בכלי נשק ואת זה אנחנו יודעים.
<אמיתי לוי: זה בסכינים.
<אמיתי לוי: לא ראיתי כאן הצעה לקחת את ארקוסט ולהוציא אותו.
דוד אמסלם: דבר אלי.
דוד אמסלם: זה בא ממקום טוב.
<אמיתי לוי: הרעיון המרכזי שאנחנו היום, כמה שנים אחרי תהליכי המיון, ההכשרות וההסמכות של המאבטחים, נמצאים במקום אחר לגמרי מאשר היה בעבר.
<אמיתי לוי: לפני עשר שנים, לפני שמונה שנים, המצב היה שונה לגמרי וכל מי שהיה פנוי באלנבי, היה, אבל היום זה אחרת לגמרי.
<אמיתי לוי: הם נבדקים.
<אמיתי לוי: יותר מזה, אנחנו הכנסנו פנימה לתוך מערכות הבדיקה שלנו, שכל מי שיש לו עבירת אלימות, ובטח אלימות במשפחה או כל דבר אחר - - -
דוד אמסלם: אתה אומר שבאופן בסיסי העסק מובנה.
<קריאה: יש גם בדיקה פסיכולוגית, מה שלא היה בעבר.
רחל עזריה: הם מדברים על עבירות אלימות.
<קריאה: לא רק הרשעה.
<אמיתי לוי: כל תלונה.
<מירי פרנקל שור: כל רישום משטרתי שהייתה לך תלונה במשטרה.
<אמיתי לוי: ברור.
<מירי פרנקל שור: זה נכנס.
רחל עזריה: אז למה שזה לא יהיה כתוב בחוק שהרשות המוסמכת לא תאשר נשיאה?
רחל עזריה: למה שלא נוסיף את זה?
<יואל הדר: מתוך ה-לאו, אתה לומד את ה-הן.
<יואל הדר: זאת אומרת, מותר לתת לו לצורך אבטחה ולא רק אם הוא לוקח את זה הביתה.
<יואל הדר: אנחנו לא רוצים גם לתת לו נשק.
רחל עזריה: תנסח משהו שהוא לא לאו.
דוד אמסלם: רחל, הבנתי את העניין ואני רוצה להתקדם.
דוד אמסלם: אני מקבל את העמדה שלהם.
דוד אמסלם: זה כבר מובנה בתוך הסיפור הזה.
רחל עזריה: אנחנו לא יודעים שזה באופן מוחלט מובנה.
רחל עזריה: זה לא ברור.
דוד אמסלם: מה שיואל אומר, בלי קשר לחוק הזה, שהיום בן אדם שרוצה לבקש רישיון לנשק, זה בכלל בחוק אחר, היום עושים לו בדיקות ואם יש לו עבירה פלילית או תלונה או משהו שהעיד על עבר אלים אצלו, הם לא נותנים לו את הנשק.
<מירי פרנקל שור: מי שיש עליו תלונה, לא מקבל נשק?
<אמיתי לוי: יותר חמור.
רחל עזריה: אז למה שאלתם אותי כמה שנים אחורה?
<מירי פרנקל שור: עזבו את הבדיקות הפסיכולוגיות.
<מירי פרנקל שור: מי שיש לו רישום משטרתי על עבירת אלימות, לא מקבל נשק?
<מירי פרנקל שור: או אלימות במשפחה, לא מקבל נשק?
רחל עזריה: זאת המציאות?
<מירי פרנקל שור: הוא לא יכול להיות מאבטח עם נשק ועם רישיון לנשק?
<אמיתי לוי: כל תלונה שמגישים למשטרה על עבירת אלימות במשפחה או בכל צורה אחרת, באופן אוטומטי חוקר המשטרה לוקח לו את הנשק, גם אם יש לו נשק פרטי.
<מירי פרנקל שור: לא, לא לוקח לו את הנשק.
<מירי פרנקל שור: מלכתחילה.
<מירי פרנקל שור: זה מה ששואלת חברת הכנסת עזריה.
<עידו בן יצחק: לפני שלוש שנים הייתה תלונה על אלימות במשפחה והיום הוא מגיע להיות מאבטח.
<אמיתי לוי: התלונה נבדקה.
<אמיתי לוי: נגמר הסיפור.
<אמיתי לוי: אז מה?
רחל עזריה: זה לא טוב.
רחל עזריה: אלימות במשפחה, אנחנו יודעים איך זה קורה.
רחל עזריה: יש תלונה, בודקים, לא יודעים, סוגרים ואז שוב יש תלונה.
רחל עזריה: תמיד במקרה של הנשים שנרצחות אומרים שהכתובת הייתה על הקיר, היא התלוננה, סגרו, פתחו, לא האמינו לה, היא חזרה בה כי היא רצתה לחזור אליו, אבל זה לא משנה כי אנחנו לא יכולים שיהיה לו נשק.
דוד אמסלם: אני הבנתי את הרעיון אבל אני רוצה לקחת את זה למקום השני.
דוד אמסלם: מישהי באה והגישה תלונה.
דוד אמסלם: באה משטרת ישראל וחקרה את התלונה.
דוד אמסלם: דרך אגב, גם אם היא סוגרת את התלונה, המשטרה מחויבת לבדוק את התלונה כי מדובר באלימות.
דוד אמסלם: הסתבר שהבחורה שיקרה.
דוד אמסלם: אז מה, הבן אדם הזה לא יכול להיות אף פעם שומר?
רחל עזריה: הוא יכול.
רחל עזריה: הוא רק לא יכול לקחת את הנשק הביתה.
דוד אמסלם: הוא לא יכול לקחת את הנשק הביתה?
דוד אמסלם: נעניש אותו על הדרך?
רחל עזריה: אתה לא מעניש.
דוד אמסלם: קחי שתי דקות למרות שזה לא הנושא.
רחל עזריה: אבל זה נושא מאוד חשוב.
רחל עזריה: כולנו כאן יושבים בחדר הזה כי אנחנו רוצים להציל חיים.
רחל עזריה: כמו שאתה אמרת, יש כאן איזונים איך מצילים חיים.
רחל עזריה: האם אנחנו דואגים להציל חיים בגלל פיגועים, שאנחנו נמנע פיגועים דרך זה שלמאבטחים יהיה את הנשק לקחת הביתה, ומצד שני אנחנו יודעים שהייתה תופעה של רצח של חפים מפשע באופן כללי, גם בתוך המשפחה וגם התאבדויות.
רחל עזריה: לכן מה שאני מציעה, אני לא פוגעת בחופש העיסוק של האדם.
רחל עזריה: אדם יכול לעבוד כמאבטח.
רחל עזריה: אני לא נכנסת לזה כי פגיעה בחופש העיסוק היא פגיעה מאוד חריפה אם לא מוכח משהו באופן ברור.
רחל עזריה: אבל כאן אני לוקחת עוד קו של הגנה.
דוד אמסלם: את חוזרת על עצמך.
דוד אמסלם: אני לא מקבל את העמדה שלך.
רחל עזריה: אני אגיד לך מה הבעיה.
רחל עזריה: הרבה מאוד פעמים, במקרים של אלימות במשפחה, זה לא שאותה אישה משקרת אלא היא רוצה לחזור אליו.
רחל עזריה: הרי אלה מערכות יחסים לא בריאות.
רחל עזריה: האישה הזאת, גם אם יש לה מערכת יחסים לא בריאה, אנחנו לא רוצים שהיא תירצח.
רחל עזריה: כמעט תמיד כאשר נשים נרצחות בתוך המשפחה, כמעט תמיד הייתה הכתובת על הקיר.
רחל עזריה: היו תלונות ונגיד היא לא מסתדרת כלכלית ולכן היא חוזרת אליו.
רחל עזריה: הדברים האלה קורים כל הזמן.
רחל עזריה: אני חושבת שכוועדה אנחנו צריכים לקחת עוד צעד של ההגנה על אותן נשים.
דוד אמסלם: בגדול אני שומע את מה שאת אומרת.
דוד אמסלם: אני מבין שאתם בודקים את העניין מילא.
דוד אמסלם: דרך אגב, אלה לא רק מאבטחים אלא אני מניח שזה גם לגבי מישהו שיש לו רישיון נשק בלי קשר לאבטחה.
דוד אמסלם: רוב האנשים שיש להם נשק, לדעתי הם לא עוסקים באבטחה אלא יש להם נשק אישי.
דוד אמסלם: אני מניח שאם יש בעיית אלימות אצל אותו גורם שאתם חושבים, אתם דואגים לטפל בנשק הפרטי שלו, גם אם הוא לא מאבטח.
אורי מקלב: אני חושב שמה שמעלה חברת הכנסת עזריה, זה נושא חשוב מאוד.
אורי מקלב: בתוך שינוי החוק הזה בעצם משתלבת השאלה האם לאפשר לקחת נשק הביתה או לא.
אורי מקלב: הרי זה שמנענו לקחת נשק הבית, היה מתוך חשיבה שכמה שפחות יסתובבו עם נשק.
אורי מקלב: הנסיבות השתנו וחשבנו שבמערכת האיזונים צריך היום לעשות הפוך, כן לתת את הנשק ולמצוא איך אנחנו מסייגים את זה.
<מירי פרנקל שור: מעבר לתת סמכות לשר לשאת נשק כאשר הוא מחליט שהמצב הביטחוני דורש זאת?
<מירי פרנקל שור: זאת פסקה (1).
אורי מקלב: זאת פסקה (1).
<מירי פרנקל שור: עכשיו מדברים על פסקה (2), מקומות שאי אפשר לאחסן את הנשק.
אורי מקלב: זאת הרחבה כאשר האדם יישא את הנשק מאחר ואין לו מקום לאחסן אותו.
אורי מקלב: במערכת האיזונים הזאת יש צדדים לכאן ולשם אבל לפעמים הנסיבות מחייבות שינויים.
אורי מקלב: יכול להיות שבעוד שנה, אנחנו מקווים, נצמצם את האפשרות הזאת.
אורי מקלב: אבל החשש למסוכנות צריך להיות האורים והתומים של המשטרה בכל נושא.
אורי מקלב: אי אפשר לצמצם את זה רק לנושא של אלימות של מישהו שהיה לפני עשר שנים ואין עכשיו שום דבר.
אורי מקלב: אני גם לא מומחה בקרימינולוגיה כדי לומר שאולי מישהו שאתה אומר שהוא אלים ויש חשש שהוא יפגע במישהו, אולי זה ידרבן אותו ומשאיר אותו במעגל האלימות ולא מאפשר להוציא אותו מהמחשבה שהוא כל הזמן חשוד כאילו הוא הולך לפגוע במשפחתו.
אורי מקלב: לכן אני חושב שהרבה יותר חשוב לתת למשטרה את האינדיקציות שהיא צריכה לקבוע את המסוכנות ואת המניעה של מי שמחזיק נשק ומי שלא מחזיק נשק, כולל זה שהוא מאבטח או מישהו שסתם כך מחזיק נשק, כאשר הסף הגבוה היא האלימות במשפחה בגלל הניסיון.