GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אהרון בן נון: שם קיבלו, עכשיו בשנת 2000, 180 מטר כפול שתיים זה 360 מטר לכל משק עזר.
<אהרון בן נון: רוצים את זכויותינו המלאות ברישום בקרקע ו/או שווה-ערך בטאבו.
<שי שמואל דורני: שלום, שמי שי דורני, אני מדבר בשם מי שכבר לא יכול לדבר.
<שי שמואל דורני: אני הבן של עזרא דורני זיכרונו לברכה, שנפטר לפני שבע שנים, תושב שהגיע ב-1950 לשכונת גבעת עמל.
<קריאה: אתה עם זכות מלאה.
<שי שמואל דורני: עם זכות מלאה.
<שי שמואל דורני: אני אגיד לך, העוול של גבעת עמל לא נגרם רק לנו.
<שי שמואל דורני: אני יכול לספר לך שבשבעה של אבא שלי אני קיבלתי צו פינוי.
<שי שמואל דורני: איך אומרים, הגופה לא התקררה וה"כרישים" כבר הריחו את הדם והגיעו.
<שי שמואל דורני: אבא שלי כשנפטר, קיבלנו צו פינוי.
<שי שמואל דורני: במשך שבע שנים קיבלנו הוצאות לפועל.
<שי שמואל דורני: 180,000 שקלים הלכו לי על בתי-משפט.
<שי שמואל דורני: הפסדנו בשלום, הפסדנו במחוזי.
<שי שמואל דורני: אנחנו לא ביקשנו מיליונים, לא ביקשנו לגור באורח חיים מתירני כמו אליטיסטים ב-YOO.
<שי שמואל דורני: ביקשנו בית, קורת גג.
<שי שמואל דורני: אימא שלי היום בת 55, פוטרה מעבודה.
<שי שמואל דורני: למה?
<שי שמואל דורני: כי היא הייתה צריכה לדאוג לבית ולי כשאני בזמן הצבא, בזמן "צוק איתן", משפחת כוזהינוף באה והגיעה עם טופס פינוי ואמרה, יש לכם 24 שעות לעזוב את הבית.
<שי שמואל דורני: 24 שעות לעזוב את הבית.
<שי שמואל דורני: הוציאו את אימא שלי עם ציפורניים על הקיר.
<שי שמואל דורני: אני, באמצע "צוק איתן" בלוויה צבאית – היום זה שנתיים לשני חברים שנהרגו – באמצע לוויה צבאית אני יצאתי בשביל ללכת למגדל אביב משה לכוזהינוף שיישב לי מולי ויסדר יהלומים וירצד את היהלומים, ולבוא להגיד לי, 24 שעות יש לך, אם לא אני מעיף אותך קיבינימט מהבית.
<שי שמואל דורני: 24 שעות.
<שי שמואל דורני: אני לא עשיתי כלום, אני לא רוצה כלום.
<שי שמואל דורני: אל תביאו לי שום דבר, לא צריך, אני לא רוצה עזרה מכוזהינוף, שאני לא אתסכל לו בחיים ושהוא לא יסתכל ויגיד לי: שמע, עזרתי לך.
<שי שמואל דורני: לא רוצה כלום.
<שי שמואל דורני: אבל אימא שלי בגיל 55 צריכה ללכת לעמידר?
<שי שמואל דורני: אני עומד במשרדים של עמידר, אני שמ-2005 בסיירת גבעתי נלחמתי, נפצעתי, יש לי רסיסים בכל הרגליים.
<שי שמואל דורני: אני בן יחיד, חתמתי בשביל להיות בצבא, בשביל שאימא שלי תבקש עזרה מעמידר?
<שי שמואל דורני: אני עוד שלושה חודשים מתחתן, אני ואימא שלי גרים בדירה שניים וחצי חדרים.
<שי שמואל דורני: אני ישן עם אשתי לעתיד בחצי חדר ברמת עמידר.
<שי שמואל דורני: לא שאני משהו, אני גם אגור בשכונת התקווה ואני גם אגור בנגב, בתל שבע עם הבדואים.
<שי שמואל דורני: אבל תדאגו לנו, לא עשינו כלום.
<שי שמואל דורני: אבא שלי זיכרונו לברכה הגיע לשם, סיפר לי את הסיפורים איך הוא העביר לבריטים את הנאד מתחת לחולצה.
<שי שמואל דורני: הוא הגיע לשם בחור צעיר עם המשפחה שלו, ואף אחד לא מקשיב לנו.
<שי שמואל דורני: אני אגיד משהו אחרון.
<שי שמואל דורני: מר אברמוביץ - בזמן שאבא שלי היה על כיסא גלגלים, על כיסא גלגלים, אחרי שני אירועים מוחיים – ישבנו אצל מגשר.
<שי שמואל דורני: הוא בא למגשר והעביר לו פתק מתחת לשולחן, אפילו לא דיבר איתי מילה, אמר, זה מה שאני מוכן להביא לבן-אדם הזה.
<שי שמואל דורני: הוא הביא פתק עם 100,000 שקל.
<שי שמואל דורני: אני יכול להגיד לך שקיבלנו 100 יותר, כש-180,000 שקל מזה אני בחובות היום, ו-54,000 שקל הוצאה לפועל, ועוד 120,000 שקל שנאלצנו לשלם.
<שי שמואל דורני: אין לנו.
<שי שמואל דורני: בעוד חודש וחצי, כששנתיים עברנו ארבע דירות כי לא עמדנו בתשלומים; אני יכול להגיד לך שאני לא מרוויח את המשכורות שאנשים חושבים, ואימא שלי כרגע לא עובדת, היא עובדת משק בית, מנקה מדרגות, למה?
<שי שמואל דורני: כי בגיל 55 אף אחד לא רוצה לקחת עובדת, לא משנה מה היא עשתה, ויש לה תואר ויש לה הכול, אבל אנחנו היום נמצאים במצב שאין לנו מה לעשות.
<שי שמואל דורני: אנחנו לא מבקשים מיליונים, אנחנו לא רוצים מיליונים.
<שי שמואל דורני: אני לא רוצה מיליונים.
<שי שמואל דורני: אני מוכן שתביאו את המיליונים, תפזרו אותם בין הוועדה.
<שי שמואל דורני: תדאגו לאימא שלי לבית.
דוד אמסלם: בבקשה, אני ממשיך בסדר.
<רותי אלפסי קאופמן: אני רק רוצה להגיד דבר אחד.
דוד אמסלם: גברת אלפסי, את דיברת.
דוד אמסלם: מפאת כבודך, בסדר, משפט אחד.
<רותי אלפסי קאופמן: רק משפט אחד.
<רותי אלפסי קאופמן: מה שאני מבקשת, שלא תעקרו נטוע.
<רותי אלפסי קאופמן: ואני לא מדברת על עצים, אני מדברת על אנשים, על משפחות, על ילדים.
<רותי אלפסי קאופמן: על זה אני מדברת.
<לבנה רצאבי: לבנה רצאבי מנובלה.
<לבנה רצאבי: המשפחה הראשונה שהגיעה זה מנובלה, ואני רצאבי היום.
<לבנה רצאבי: ואימא שלי הגיעה לא בפלישה ולא נפלה מהאווירון למטה.
<לבנה רצאבי: עיריית תל-אביב באה, אימא שלי לא ידעה לקרוא ולכתוב, ואבא שלי נהרג ביפו, הוא הלך להרוס את הבתים שירו על נווה צדק.
<לבנה רצאבי: הוא הרס להם את הבתים ונהרג שם למטה.
<לבנה רצאבי: נפל עליו קיר ושם הוא נשאר.
<לבנה רצאבי: באו לאימא שלי עם חמישה ילדים, אלמנה, שלא יודעת לקרוא ולכתוב.
<לבנה רצאבי: הוא השאיר לה בית בדמי מפתח, שישה חדרים עם חצר ענקית.
<לבנה רצאבי: ועיריית תל-אביב באה עם איזה פתק קטן ואמרה: בואי גברת, פה זה חזית, בואי ניקח אותך לעורף.
<לבנה רצאבי: את עם חמישה ילדים, יירו עליכם, אחד מהילדים ייפגע, בואי אנחנו ניקח אותך למקום יותר טוב.
<לבנה רצאבי: המקום היותר טוב זה גבעת עמל, חדר גמלים, עם צריפים לכל האורך, וככה הם הושיבו אישה אלמנה עם חמישה ילדים, שאבא שלי דאג שלא יירו על היהודים, ונהרג שם.
<לבנה רצאבי: וככה זרקו אותנו.
<לבנה רצאבי: והיום אני נקראת פולשת.
<לבנה רצאבי: איך אני נקראת פולשת?
<לבנה רצאבי: איך?
דוד אמסלם: כמה שנים את גרה שם?
<לבנה רצאבי: אני 68 שנה.
דוד אמסלם: במקום.
<לבנה רצאבי: במקום.
<לבנה רצאבי: ואני פולשת.
דוד אמסלם: מה הציעו לך?
<קריאה: איזה הציעו?
<לבנה רצאבי: קודם כול, הוא לא מציע כלום.
דוד אמסלם: מישהו דיבר אתך?
<לבנה רצאבי: הוא בכלל לא בא לדבר.
<לבנה רצאבי: וכשהוא יום אחד רצה לצחוק עלי, אז הוא בא אלי הביתה וישב על כיסא, אמר לי, מה את רוצה?
<לבנה רצאבי: אמרתי לו, כמה אתה נותן?
<לבנה רצאבי: יש לי 300 מ"ר, הכול בנוי, כמה אתה נותן?
<לבנה רצאבי: שני מיליון, תיקחי ותלכי.
<לבנה רצאבי: אני והבן שלי, ואימא שלי הייתה גרה שם, והבית עוד קיים, אומר – למתים אין ירושה, לא עובר בירושה.
<לבנה רצאבי: מי קבע?
<לבנה רצאבי: מי אתה?
<לבנה רצאבי: מי אתה שאתה תקבע שאימא שלי, שכל החיים שלה שמה בגבעת עמל, היא לא צריכה לקבל ירושה?
<לבנה רצאבי: הילדים שלה לא צריכים לקבל כלום, הנכדים שלה?
<לבנה רצאבי: איפה נשמע דבר כזה?
<לבנה רצאבי: איפה?
<לבנה רצאבי: לקחו לה בית, בית ענק בנווה צדק, הביאו אותה לחדר גמלים, ועוד היום הם באים להוציא אותי גם מהחדר גמלים.
<לבנה רצאבי: ולאן הוא נותן לי? שני מיליון.
<לבנה רצאבי: מה אני יכולה לקנות בשני מיליון?
<לבנה רצאבי: איפה אני אזרוק את הבן שלי?
<לבנה רצאבי: איפה אני אלך?
<לבנה רצאבי: בבקשה.
<עזרא ברוך: שמי עזרא ברוך, אני נשוי לרויטל שומוביץ.
<רויטל שומוביץ: ממשפחת שומוביץ.
<עזרא ברוך: חמי וחמותי הם אסתר ועובדיה שומוביץ.
דוד אמסלם: אותו סיפור או שאתה רוצה לחזק את אותו סיפור?
<עזרא ברוך: אני רוצה לדבר על נושא נוסף והוא העובדה שאין שום הגנה לתושבים שם מצד העירייה או מצד התב"ע, כפי שאתם יודעים.
<עזרא ברוך: המצב הוא כזה שאין הכרח לפנות את התושבים כדי לתת ליזמים אישורי בנייה, ומשתמשים בזה כדי לגרום לתושבים מפח נפש, כדי ללחוץ עליהם בכל הצורות.
דוד אמסלם: זה הבנו, הבנו.
<עזרא ברוך: למעשה העירייה פה משתתפת, עושה יד אחת עם כל היזמים, היא למעשה חלק מהבעלים.
<עזרא ברוך: ואין למי לפנות.
<עזרא ברוך: ניסינו מספר פעמים ללכת לשוחח בעירייה בנושא הזה, אין עם מי לדבר.
דוד אמסלם: תודה, עזרא.
<רויטל שומוביץ: העירייה עם היזמים ביחד.
דוד אמסלם: אני לא חוזר אחורה.
דוד אמסלם: רבותי, אני מתקדם.
דוד אמסלם: שאלתי מי רוצה לדבר, התחלתי לעבור.
<קריאה: היא ישבה בצד.
דוד אמסלם: חבר'ה, זה לא גננת פה.
דוד אמסלם: אני הבנתי, דרך אגב אני מבין את הכול גם בלי שאתם מדברים.
<קריאה: אבל היא - - -
דוד אמסלם: לא, לא לעזור לי.
<קריאה: תקשיב.
<קריאה: היא זרוקה עם ארבעה ילדים ברחוב.
דוד אמסלם: לא, גברת.
דוד אמסלם: עזרא, יש לך מה להוסיף לנו?
<עזרא ברוך: לא.
<עזרא ברוך: אני חושב שסיימתי.
דוד אמסלם: שני משפטים, אני אלך אחורה, ואני מתקדם.
<שרון פרץ: אני שרון פרץ, הבת של דוד אלפסי.
<שרון פרץ: אבא שלי גם הגיע לשם מקום המדינה, משנת 47'.
<שרון פרץ: נזרקנו בדצמבר האחרון על-ידי משפחת כוזהינוף בפינוי אלים ואכזרי.
<מלכה אלפסי: הכי קשה שהיה.
<שרון פרץ: אני נולדתי וגרתי בשכונה עד היום, עד דצמבר.
<שרון פרץ: יש לי ארבעה ילדים, הייתי בהיריון עם הילד הרביעי - - -
שולי מועלם-רפאלי: בת כמה את?
<שרון פרץ: אני בת 33.
<שרון פרץ: עברתי, עד היום אני בטראומה, הילדים שלי עד היום בטיפולים פסיכולוגיים.
<שרון פרץ: נזרקנו לרחוב, אף אחד לא מסתכל עלינו מהרשויות.
<מלכה אלפסי: והרווחה רצתה לקחת לך את הילדים.
<שרון פרץ: הרווחה איימו עלי שאם אני אשב באוהל ייקחו לי את הילדים.
<שרון פרץ: גרנו אצל המשפחות, עד היום אנחנו עוברים סיוט, אנחנו לא מצליחים להשתקם.
<שרון פרץ: בעלי כבר רצה כמעט לעשות משהו לכוזהינוף כי הוא כבר אומר: די, עד לאן.
<שרון פרץ: הוא לא מוכן להסתכל עלינו, לא מוכן לתת לנו שקל.
<שרון פרץ: אמרנו לו: אני צריכה לאיים?
<שרון פרץ: למה אני צריכה להגיע למצב הזה?
<שרון פרץ: למה אני צריכה להיות פושעת?
<שרון פרץ: למה אני צריכה להיות עבריינית?
<שרון פרץ: אנחנו עובדים, אנחנו מרוויחים, אנחנו עובדים במינימום.
<שרון פרץ: השכירות שוחקת אותנו, פה ושם המשפחה עוזרת לי, אם לא אני גרה ברחוב עם ארבעה ילדים.
<שרון פרץ: רון חולדאי, כשהרסו לי את הבית, אמר:
<שרון פרץ: אני אעזור לך, יהיה בסדר.
<שרון פרץ: הגעתי כמה ימים אחרי, אף אחד לא מסתכל, לא רון חולדאי ולא אף אחד, וכנ"ל לא הרווחה, אין לנו אמצעים לעזור.
<שרון פרץ: פשוט ככה.
<שרון פרץ: אני זרוקה עם ארבעה ילדים ברחוב.
<שרון פרץ: תודה.
<יוסי כהן: יוסי כהן, גבעת עמל.
<יוסי כהן: גבעת עמל א', אדמת מינהל, עשתה הסכם – הדיירים, העירייה, אקירוב, והמינהל שותף גם כן – דירה תמורת דירה לפי הסכם שאנחנו העלינו ואנחנו נלחמים על זה.
<יוסי כהן: יש לי את זה פה, וחשוב מאוד, חשוב מאוד שזה מה שיהיה.
<יוסי כהן: רוב השכונה, כמעט כולה, מוכנים לדבר הזה.
<יוסי כהן: זה צדק, ואני מבקש שיעבירו את החוק היום.
<יוסי כהן: היום.
<הראל רפאלי: הראל רפאלי.
<הראל רפאלי: אני רוצה לחזק את מה שאמר עכשיו יוסי.
<הראל רפאלי: בן-דרור ימיני, עיתונאי, הוא היה גר בשכונת גבעת עמל א', ואני רוצה להבהיר – גבעת עמל א' וגבעת עמל ב', זו הייתה שכונה אחת, סך הכול דרך חיפה חצתה אותה.
<הראל רפאלי: חלק מכרו, שזה גבעת עמל ב', וגבעת עמל א' הייתה אדמת מינהל.
<הראל רפאלי: בן-דרור ימיני יזם את הדבר הזה, ובסופו של דבר מינהל מקרקעי ישראל אישר, עיריית תל-אביב אישרה, היזמים והתושבים.
<הראל רפאלי: אני חושב שזה חייב לעבור לפי גבעת עמל א'.
<הראל רפאלי: יתרה מזאת, אני חושב שלא תהיה בעיה של דור ראשון, דור שני, דור שלישי.
<הראל רפאלי: בגבעת עמל א' הקריטריונים דיברו על כך שזה לפי מחיר למטר, היה מחיר למחסן והיה מחיר לקרקע.
<הראל רפאלי: זה הקריטריון, ואז גם אין את הנושא הזה של דור ראשון, דור שני וכו'.
שולי מועלם-רפאלי: של דורות.
<הראל רפאלי: זה מה שצריך לעבור.
<קריאה: יוני הוא לא מהשכונה שלנו.
דוד אמסלם: הוא ביקש את זכות הדיבור.
שולי מועלם-רפאלי: זה בסדר גמור.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, יש פה ניהול הוועדה.
דוד אמסלם: אתם רוצים להחליף אותי, בבקשה.
דוד אמסלם: יש לי מה לעשות.
<יוני יוחנן: אני יוני יוחנן, תושב ליפתא ומלווה את השכונות בצורה כזאת או אחרת ועם עזרה בידע שלי.
<יוני יוחנן: כל חברי הכנסת וגם אתה דודי, אני חושב שהנושא של חוקים ועוד חוקים הוא חשוב מאוד, אבל אני חושב שעד שלא תהיה הכרה של מדינת ישראל, שלכם, של הכנסת, בתושבים שיושבו בשנות החמישים – וזה לא משנה כרגע באיזה שכונה – תושבים שיושבו על-ידי המדינה בשנות החמישים, שבאו על-ידי הסוכנות היהודית או קרן קיימת לאותה תקופה, צריכים לקבל הכרה ממסדית לנושא הזה, ואז חלק מהבעיות והפתרונות יהיו הרבה יותר קלים ברגע שיש הכרה בנושא של התושבים שיושבו בשנות החמישים.
<יוני יוחנן: אני יכול להגיד לכם דבר פשוט.
<יוני יוחנן: עשיתי כתבה לפני שבועיים, וזה היה קצת הזוי – יושבת פה גם נציגת המינהל – התגובות של המינהל, יש להם תגובות לקוניות או דברים יתבררו בבית-המשפט, אבל הם רשמו שם סעיף שאני פשוט נפלתי מהכיסא.
<יוני יוחנן: הם אמרו, סליחה, אם יש לכם טענות כלפינו, עד 1960 אתם יכולים לטעון כלפינו.
<יוני יוחנן: מה שהיה לפני 1960 תפנו לאחרים שיישבו אתכם.
<יוני יוחנן: זו תגובה של המינהל, דודי, אני יכול להציג לך אותה.
<יוני יוחנן: זאת אומרת, זה לא אנחנו, זה הסוכנות היהודית, זה קרן קיימת, אולי הם אשמים, לא אנחנו.
<יוני יוחנן: אתם מחזיקים היום בזכויות ואל תטילו רפש לאחור.
<יוני יוחנן: אז אני אומר, בגדול, אני מאחל הצלחה לכולם פה ואני גם כן בעד להעביר את החוק.
<יוני יוחנן: ואני אומר, דודי, הדבר החשוב ביותר שכולכם – אני אומר עוד פעם, חברי הכנסת, שולי – הדבר החשוב ביותר - בסופו של יום, הסיפור הוא לא גבעת עמל, יש הרבה תושבים שיושבו בשנות החמישים - לעשות הכרה של תושבים שיושבו על-ידי מדינת ישראל בנכסי נפקדים, לקבל הכרה כוללת, הכרה של הזכויות.
<יוני יוחנן: תודה רבה לכולם ובהצלחה.
דוד אמסלם: מישהו עוד מרגיש בבטן שהוא חייב להגיד משפט?
דוד אמסלם: מי שדיבר, לא.
<אהרון בן נון: עשר שניות.
דוד אמסלם: אבל אתה דיברת.
<אהרון בן נון: אני רוצה להציג אלטרנטיבה.
דוד אמסלם: עשר שניות.
דוד אמסלם: זה לא הוגן, אבל לא חשוב.
<אהרון בן נון: ישנם 30 דונם פנויים במתחם של גבעת עמל.
<אהרון בן נון: הווי אומר, יצאה החלטה עכשיו של מינהל מקרקעי ישראל, האחרונה, אושרה, שכל הערים הגדולות – תל-אביב, חיפה, ירושלים ונתניה – כל שטחי הציבור יהפכו למגורים.
<אהרון בן נון: הווי אומר, בשכונת גבעת עמל, בתוך הקו הכחול של 1770א יש 24 דונם מוצהרים, עוד 16 דונם - - -
דוד אמסלם: אבל אתה כבר עברת את העשר שניות, ואתה נכנס עכשיו לאיזה מספרי קרקעות כבר.
<אהרון בן נון: אפשר לתת לתושבים - - -
דוד אמסלם: אתה עכשיו נכנס לרזולוציה, עוד מעט איזה שטח ומי יקבל מה וכמה.
דוד אמסלם: אנחנו לא שם עוד.
<רונית אלדובי כהן: רונית אלדובי כהן, נשואה לבן השכונה.
<רונית אלדובי כהן: אנחנו היום כולנו לקחנו ימי חופש מהעבודה, תושבים רבים מהשכונה, כי אנחנו נושאים אליכם את העיניים ואנחנו מצפים שאתם תעבירו היום את החוק שלנו בקריאה ראשונה, שבוע לפני שנגמר מושב הקיץ של הכנסת כי אנחנו נתבעים, כל בית-אב נתבע פה בשניים וחצי מיליון שקלים, והגלגלים מתגלגלים.
<רונית אלדובי כהן: ואנחנו כולנו פה מתחננים, מעבר לסיפורים האישיים אנחנו נשמח לארח אתכם בשכונה שלנו.
<רונית אלדובי כהן: אנחנו חייבים שתצילו אותנו, שתצילו אותנו בעזרת החוק.
<רונית אלדובי כהן: אנחנו חייבים שתצילו אותנו.
דוד אמסלם: תודה, רונית.
<קריאה: זה מלווה יום-יום באיומים - -
<קריאה: - - שתמצאו את עצמכם בחוץ.
דוד אמסלם: <לא להפריע לי.
דוד אמסלם: דרך אגב, במעגל החיצון לא מדברים בכלל.
דוד אמסלם: >
<קריאה: אבל אין מקום שם.
דוד אמסלם: אם את מתעקשת לדבר ויש לך מה, אז בבקשה.
דוד אמסלם: חבר הכנסת גואטה, בבקשה.
יגאל גואטה: תודה, אדוני היושב-ראש.
יגאל גואטה: בכוונה ביקשתי לשמוע את התושבים ורק לאחר מכן לדבר.
יגאל גואטה: אני חייב לומר שאני בתור ילד גדלתי על הסרט קזבלן, אחרי זה עשו מזה הצגה, והיום עושים שוב פעם הצגה עם עמוס תמם, ונראה כאילו אולי - - -
דוד אמסלם: אתה בקי יותר ממני.
שולי מועלם-רפאלי: בשביל אחד שלא למד לימודי ליבה.
דוד אמסלם: היה לו זמן לראות את זה אז.
יגאל גואטה: אני גם מזמין אותך להופעה של להקת תמוז בראשון-לציון בספטמבר.
יגאל גואטה: בתור ילד לא היה לי כסף להיכנס להופעות שלהם.
<קריאה: הוא מתכוון שאנחנו בסרט.
יגאל גואטה: אני מתכוון שזה כאילו נראה שזה סרט, ונראה שזה סרט שהיה שייך לשנות השישים והחמישים, ואנחנו רואים שבשנת 2015, וצריך להגיד את הדברים על השולחן, ברור – אני גם חלק מזה – אבל מדינת ישראל מדכאת את האנשים האלה באופן שיטתי, לוקחת אותם לסיבובים ארוכים ארוכים ארוכים, לראות בדרך מי ימות ומי יחיה ומי יתייאש ומי לא יהיה לו כסף ללכת לבית-משפט, וצריך להגיד את הדברים על השולחן.
יגאל גואטה: ומה לעשות, הצד השווה שבהם של כל גבעת עמל וכפר שלם ושכונת הארגזים, שזה ציבור מזרחי, שאנחנו חושבים שהגזענות נפסקה, אבל אף אחד לא יעז היום ללכת לפנות את קיבוץ געש או קיבוצים אחרים.
דוד אמסלם: דרך אגב, יש שם גם אשכנזים.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, אל תלכו למקום הזה.
דוד אמסלם: לא אותך, ובוודאי לא אותך, מלי.
דוד אמסלם: אז אני מבקש, לא מדברים בלי זכות דיבור, ולשמור גם קצת על כבוד הכנסת.
<מלכה אלפסי: אתם מספר ראשון.
דוד אמסלם: לא אותי.
דוד אמסלם: כבוד הכנסת.
<מלכה אלפסי: אתם ראשונים.
יגאל גואטה: שמעתי את חברתי חברת הכנסת שולי מועלם, שיש לי הרבה כבוד והערכה אליה, שאמרה למה ללכת לשם.
יגאל גואטה: מה לעשות שאנחנו שם.
יגאל גואטה: נכון שאנחנו מנסים כל הזמן לרמות את עצמנו ולהגיד לא קיים ואין גזענות.
יגאל גואטה: יש, היא חיה, נושמת ובועטת.
יגאל גואטה: אף אחד לא היה מעז שום קיבוץ לפנות.
יגאל גואטה: לא רק שלא מפנים אותם, הם בונים צימרים והם בונים עסקים, ואף אחד לא מזיז אותם.
יגאל גואטה: והצד השווה שבהם, עובדה - גבעת עמל, כפר שלם, שכונת הארגזים.
<קריאה: ליפתא.
<קריאה: כולם מזרחים.
יגאל גואטה: לכולם ברור מה הצד השווה שבהם.
יגאל גואטה: אני מבקש בכל לשון של בקשה.
יגאל גואטה: אין ספק שצריך להעביר את החוק הזה מהר מאוד, ואני מבין אותך שאתה אומר שהחוק הזה גרוע, אבל לפעמים תפסת מרובה לא תפסת.
יגאל גואטה: לכן, צריך להודות לחברי הכנסת שהעלו את החוק הזה אבל בד בבד, אדוני היושב-ראש, אני חושב שמה שצריך בעיקר לעשות כרגע זה לעצור את הכול ושלא יפנו אף אחד עד שהחוק הזה יוסדר.
דוד אמסלם: כם אני מבקש לסכם את הדיון.
דוד אמסלם: כפי שאמרתי בפתיח של הדברים שלי, ישנה פרוצדורה בכנסת מה קורה בהצעות חוק.
דוד אמסלם: אני אספר לכם סיפור קטן כדי שתבינו גם אתם.
דוד אמסלם: זה מתחבר למה שקרה גם עם שכונת הארגזים.
דוד אמסלם: בכנסת לא עוברים חוקים שהממשלה מתנגדת להם.
דוד אמסלם: לכן, אין טעם להעלות חוק כדי להפיל אותו.
דוד אמסלם: אנחנו יותר רוצים להביא תוצאה מאשר להעלות סתם חוקים, סתם תהליכים.
דוד אמסלם: כרגע המצב של החוק, שהוא עבר קריאה טרומית.
דוד אמסלם: זה החוק שהגישה שולי מועלם ועוד חברי כנסת שהקראתי את שמם, אבל היא הובילה את זה, וזה עבר בתנאי שזה מתואם עם האוצר ומשרד המשפטים.
דוד אמסלם: לכן, מה שקורה מהדיון האחרון ועד היום, מנסים כל הזמן להגיע לאיזושהי הבנה איתם משום שבלי הבנה יהיה קשה מאוד לקדם את זה.
דוד אמסלם: תבינו את הקונטקסט שאנחנו חיים בו.
יגאל גואטה: אולי צריך לעשות - - -
דוד אמסלם: יגאל, לא להפריע לי.
דוד אמסלם: בסיכום לא מדברים.
דוד אמסלם: אני מקבל את מה שאתם אומרים ואני מניח שאתם גם מבינים לבד, אני מניח שגם המדינה אמורה להבין את זה.
דוד אמסלם: הכרה בתושבים בוודאי, אין על מה לדבר, אחרת אין דיון ואין כלום.
דוד אמסלם: לגבי נושא הפיצוי, יש שתי שיטות פיצוי, אני לא נכנס אליהן אבל אני לא קובע אותן.
דוד אמסלם: יש פיצוי לפי שטח ויש פיצוי לפי משפחה.
דוד אמסלם: שתיהן נכונות, אני לא נכנס לזה כי זה לא התפקיד שלי.
דוד אמסלם: גם גובה הפיצוי, אני לא נכנס לזה כי אני כרגע לא בפוזיציה.
דוד אמסלם: חבר כנסת לא בפוזיציה של משא ומתן על כסף.
דוד אמסלם: ויש גם השלכות רוחב, רבותי.
דוד אמסלם: הן לא דומות, לא כל שכונה דומה לחברתה, אבל יש איזשהו מכנה משותף בין השכונות.
דוד אמסלם: אני כבר מנסה, מאחורי הקלעים גם אני יושב עם האוצר כדי לקדם את העניינים האלה.
דוד אמסלם: ישבנו אתמול גם עם חבר'ה מהאוצר ואני סיכמתי איתם את הנושא הבא.
דוד אמסלם: אנחנו נקים צוות.
דוד אמסלם: הם גם מבינים את הסיפור.
דוד אמסלם: תראו, בסופו של דבר בחיים פשרה, כל צד מתחיל פה ובסוף מתכנסים לאיזשהו מקום שבואו נגיד שכולם לא מרוצים.
דוד אמסלם: ברגע שכולם לא מרוצים זאת הפשרה הכי טובה.
דוד אמסלם: אני בעצם סיכמתי עם האוצר שיקום צוות של משא ומתן איתם, של חבר'ה מגבעת עמל.
דוד אמסלם: אתם תבחרו נציג תושבים, שני נציגים, תרצו שלושה – שלושה, אבל הם יהיו חייבים להיות החבר'ה שמייצגים את השכונה, על כל מרכיבי הבעיות שלה ועל כל מרכיבי הגילאים שלה.
דוד אמסלם: מי שירכז מבחינתי באוצר את הנושא זה ערן ניצן, גם רבקה פה – היא הייתה בדיון איתי – וגם דניאל.
דוד אמסלם: הם יחברו כמובן גם את הנושא של המינהל וגם את משרד המשפטים.
דוד אמסלם: בסופו של דבר הפלטפורמה צריכה להיות פלטפורמה משפטית חוקית, שצריך להסדיר אותה, וכמובן אני גם מבקש מחברת הכנסת מועלם, שהיא הגישה את הצעת החוק – היא הגישה וגם דב חנין – אבל שיהיו שותפים, אני אשמח מאוד אם תהיו בעסק הזה.
דוד אמסלם: במהלך הפגרה יש מספיק זמן כדי לדון ולהגיע להבנות או אי-הבנות.
<רפאל כהן: לתושבים אין את הזמן הזה.
<רפאל כהן: אין את הזמן הזה.
<רפאל כהן: היינו בסרט הזה בקדנציה הקודמת.
<רפאל כהן: היינו באותו סרט.
<רפאל כהן: רפי.
דוד אמסלם: רפי, אם אתה רוצה להפריע לי אני אוציא אותך החוצה, ואם יש לך רעיון יותר טוב אז תעשה אותו עם עצמך.
דוד אמסלם: אני מציע, אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה.
דוד אמסלם: אני כרגע עושה הרבה עבודות מאחורי הקלעים שאתה לא מכיר כדי לעזור.
דוד אמסלם: אם אתה יודע לעשות את זה יותר טוב, אהלן וסהלן, אתה משוחרר, אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה, אני לא אפריע לך.
<ציונה יהוד: מה עם - - -
דוד אמסלם: כנ"ל את.
דוד אמסלם: אני כאן מקדיש יותר מדי שעות לנושא בלי שאתם יודעים, כדי להתחיל להתכנס לאיזשהו מקום.
דוד אמסלם: ולכן אני מבקש במהלך הפגרה, בשלושה חודשים הקרובים – דרך אגב, אתם המתנתם עם זה שנים על גבי שנים.
<רונית אלדובי כהן: לא נרדמנו.
<רונית אלדובי כהן: השופטת - - -
<רפאל כהן: לא, היה מאבק כל השנים.
<רפאל כהן: כל השנים היה מאבק.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, רגע, רגע.
דוד אמסלם: לא, אני לא צריך עזרה.
<רונית אלדובי כהן: לא, זה מעליב אותנו.
<רונית אלדובי כהן: זה מעליב אותנו.
<רונית אלדובי כהן: השופטת - - - - בשנות השישים והשבעים - - -
דוד אמסלם: רונית, רונית.
שולי מועלם-רפאלי: את צודקת, אבל יושב-ראש הוועדה אתך.
דוד אמסלם: שולי, אל תעזרי לי.
דוד אמסלם: רונית, עוד מילה, את לא נכנסת לדיונים שלי בכלל.
דוד אמסלם: גם הבאים.
דוד אמסלם: וגם אתה.
דוד אמסלם: אני אמרתי לכם, אחרי הדיון הזה, שאני סוגר אותו בעוד שלוש דקות, תעשו איזה מאבק שאתם רוצים, זה בסדר.
דוד אמסלם: תשבתו רעב בחוץ, זה בסדר, אף אחד לא עוצר אתכם.
דוד אמסלם: תמשיכו.
דוד אמסלם: אני בא לעזור לכם לפי מה שאני מבין.
<מלכה אלפסי: אנחנו לא נגדך.
<מלכה אלפסי: אנחנו אתך.
דוד אמסלם: לי אל תטיפו מוסר.
דוד אמסלם: אתם תמשיכו לעשות מה שאתם מבינים.
דוד אמסלם: לכן אני אומר כזה דבר.
דוד אמסלם: בשבוע הקרוב תעבירו ללאה מנהלת הוועדה – אחרי שתעשו בחירות ביניכם לבין עצמכם – מי אלה שלושת הנציגים שלכם.
דוד אמסלם: תעבירו את זה למנהלת הוועדה, אנחנו נדאג להעביר את זה למשרד האוצר, לערן ניצן.
דוד אמסלם: ערן יהיה מבחינתי יושב-ראש הוועדה, הוא ירכז.
דוד אמסלם: יהיה נציג מינהל כמו שאמרתי, נציג משרד המשפטים וחברת הכנסת שולי מועלם.
דוד אמסלם: ואני מבקש, אחרי שניתן לכם את השמות תתחילו לכנס דיונים, לשבת איתם ולראות איך אתם מתכנסים ומתחילים להביא את הפתרון.
דוד אמסלם: מבחינתי, אני אשמח מאוד אם אתם תגיעו לאיזושהי הבנה או שתפתרו את רוב המחלוקות ואז אנחנו פחות או יותר נשים את הפרק הזה מאחורינו.
דוד אמסלם: אני מבין שאתם גם מבינים לבד, סך הכול זכויות התושבים ברורות לנו, שמעתם את הסיפורים, אין טעם לחזור עליהם, הם גזור-הדבק כמעט לכל השכונות שאנחנו מדברים עליהן, רק חלקם זה יותר חמור, חלקם פחות חמור.
דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס לשם כי באמת אני נמצא אתכם, כמעט בכל שכונה אתם כבר מכירים מה אני חושב.
דוד אמסלם: אני מאוד אשמח אם תבואו באמת עם לב חפץ ורחב ונפש חפצה לפתור את הנושאים האלה כי בסך הכול באמת בשורה התחתונה, בכל מקרה, לא משנה איך אתה מסתכל על זה, מדובר באנשים קשי-יום.
דוד אמסלם: זה לא טייקונים שאנחנו באים ואומרים, למה שניתן להם עוד 5%.
דוד אמסלם: במקרה דנן אני לא חושב שייקוב הדין את ההר, זה הסיפור, כי בסך הכול מדובר באוכלוסייה חלשה, גם ככה קשה לה בחיים.
דוד אמסלם: וגם אם נהיה קצת, מה שנקרא, לפנים משורת הדין וגם אם נהיה רחבי-לב איתם, זה בסדר, עשינו רק צדקה, לא עשינו בזה שום דבר חמור.
<רחל לוי: אבל מגיע לנו.
<קריאה: זה לא צדקה.
<קריאה: זה מגיע להם בדין.
<קריאה: סליחה על התיקון.
<רחל לוי: לא, אבל - - -
דוד אמסלם: גברת, מה השם שלך?
<רחל לוי: לוי רחל.
דוד אמסלם: לוי, את מפריעה לי כבר פעם רביעית מתחילת הדיון.
<רחל לוי: בכיף.
דוד אמסלם: אני אומר, גם אם יתנו לך מעבר למה שמגיע לך.
דוד אמסלם: את צודקת - - -
<רחל לוי: תנו לי דירה תמורת דירה.
דוד אמסלם: לוי רחל.
<רחל לוי: אני משנת - - -
דוד אמסלם: לוי רחל, את מפריעה לי.
דוד אמסלם: אני התכוונתי מעבר לכל מה שמגיע.
<קריאה: הוא אתך.
דוד אמסלם: לא, אני לא צריך להיות אתך או נגדך.
<רחל לוי: אני יודעת.
<רחל לוי: אני מודה ומוקירה.
דוד אמסלם: לכן, אני מבקש במהלך הפגרה לשבת כמה דיונים שצריך, להקדיש.
דוד אמסלם: אני יודע שאתם יושבים באמצע דיוני התקציב, תקדישו לזה את הזמן.
דוד אמסלם: בכל מקרה, מייד עם כינוס המושב אני אקבע דיון, ושם אם אנחנו לא נתכנס אז נצטרך לקדם את החקיקה ולא חשוב מה יקרה איתה.
<רותי אלפסי קאופמן: אני רוצה רק משפט.
דוד אמסלם: לא, לא, נגמר.
<רותי אלפסי קאופמן: להודות, להודות.
דוד אמסלם: אני רק אומר, מבחינתי, מלי, את הכתובת שמעבירה ללאה את השמות.
דוד אמסלם: אני מבקש שלושה נציגים מגבעת עמל.
<אהרון בן נון: אנחנו מעמידים את עצמנו בסטטוס שונה.
<אהרון בן נון: אנחנו הגשנו התנגדויות, הם לא הגישו התנגדויות.
דוד אמסלם: אני כרגע לא שם.
דוד אמסלם: אני לא עושה פה תתי-דיונים.
דוד אמסלם: אתם תשבו ביניכם לבין עצמכם, כל החבר'ה – אם יש שם גבעת עמל א' ו-ב', בגלל זה אמרתי שלושה נציגים – ותקבעו מי שלושת הנציגים.
דוד אמסלם: יכול להיות שזאת הבעיה שלכם בחיים.
דוד אמסלם: יכול להיות שהגענו לאן שהגענו בגלל זה.
דוד אמסלם: אבל תקבעו את שלושת הנציגים, תעבירו את זה ללאה ואנחנו נעביר את זה לאוצר.
<רותי אלפסי קאופמן: אני רק רוצה להודות.
<רותי אלפסי קאופמן: לדב חנין.
דוד אמסלם: מלי, משפט אחד.
דוד אמסלם: אני רוצה לתת לשולי.
<מלכה אלפסי: רק שאלה קטנה.
<מלכה אלפסי: אני בעצם מבינה שאתם לא מעבירים היום בקריאה ראשונה.
<מלכה אלפסי: אני רק שואלת.
<מלכה אלפסי: אי-אפשר להעביר כרגע את החוק בכללותו בלי לפתוח אותו?
<מלכה אלפסי: אמרנו שנעשה את הכול להעביר אותו כרגע ככה, ואני מסכימה עם מה שהצעת, אבל לפחות - - -
דוד אמסלם: כרגע זה לא משנה, אין לזה שום משמעות, צריך להבין.
דוד אמסלם: גם זה לא יעבור.
דוד אמסלם: לכן אין לזה משמעות כרגע.
דוד אמסלם: אני כרגע מנסה, תסמכי עלי שאני יודע מה אני עושה.
<מלכה אלפסי: אני סומכת עליך, ודאי.
דוד אמסלם: לכן, אני אומר, תבחרו את הנציגים, תשבו.
דוד אמסלם: נתחיל להתניע מהלך של דיון.
דוד אמסלם: אני רוצה להתחיל להתניע מהלך של הידברות אמיתית, כמו שאמרתי.
דוד אמסלם: תאמינו לי, אנחנו עברנו בשנה האחרונה כל מיני דברים, גם הפקידןת עברה.
דוד אמסלם: היא מבינה שאנחנו לא נרפה והם שומעים את הסיפורים, הם גם בני-אדם, לא?
<רונית אלדובי כהן: לא.
שולי מועלם-רפאלי: לא, לא, לא.
שולי מועלם-רפאלי: חברים.
שולי מועלם-רפאלי: (רונית אלדובי כהן יוצאת מאולם הוועדה.
דוד אמסלם: שלא תתבלבלו, הפקידים הם לא אנשים שיש להם בעיה אתכם, זה לא הרעיון שלהם.
דוד אמסלם: זה לא הסיפור שהם נגדכם בגלל שהם רעים.
דוד אמסלם: זה בגלל שהם, יש להם את הקונספט שלהם, יש להם את תפיסות העולם שלהם, אבל זה בסדר, אין לי מחלוקת איתם כרגע על הנושא הזה.
דוד אמסלם: תוך כדי דיבור אני מקווה שנגיע לאיזושהי הבנה שכולם לא יהיו מרוצים, אז אני אדע שבסופו של דבר הפשרה היא נכונה.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה להיות מאוד בצד שמצטער על זה שהמשרדים לא היו מסוגלים לבוא היום ולהגיד אמירה, שבואו נעביר את זה בקריאה ראשונה.
שולי מועלם-רפאלי: אני הסכמתי בוועדת שרים, אני לא מתווכחת פה על הפרוצדורה.