GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שמעון אבני: ילדים שמוסעים במסגרת החינוך המיוחד מקבלים ליווי.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: לא נכון.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: ילדים מעוכבי התפתחות לא זכאים לליווי יום לפי התקנות, ולכן הסעה שיש בה ילדים עם מעוכבי התפתחות, או עם עיכוב שפתי שהם נוסעים בהסעה רק בגלל הקריטריון של המרחק, לא בגלל שהם זכאים להסעה, כי הם לא זכאים להסעה, הם לא מקבלים לליווי.
<מיכל כהן: דיבר על הזכאים לליווי.
דוד אמסלם: מה זה חינוך המיוחד הקל?
<שמעון אבני: יש לקויות שמזכות בהסעה ללא קריטריון מרחק, אלה לעולם יקבלו ליווי.
דוד אמסלם: החינוך המיוחד הקל זכאי?
<שמעון אבני: אם כשהוא משולב הוא כמו ילד בחינוך הרגיל.
<שמעון אבני: כשהוא משולב הוא גם לא ילמד עד ה-15 באוגוסט.
דוד אמסלם: אני מדבר לצורך ההסעה.
דוד אמסלם: אתה ביקשת 40 מיליון שקל בגלל שאתה מכיר בצורך, אחרת אתה לא מכיר.
דוד אמסלם: "הצמדת ליווי להסעות לילדים בחינוך המיוחד הקל בגילאים שלוש עד שש - עלות מוערכת 40 מיליון.
דוד אמסלם: זה אומר שאתה בעצם אומר לי, תשמע, יש ילדים בני שלוש בליקוי קל שנוסעים, אנחנו מסיעים אותם אבל בלי ליווי, ואני צריך עוד 40 מיליון שקל בשביל זה.
דוד אמסלם: נשמע לך הגיוני שילד בגיל שלוש עם ליקוי קל נוסע בלי ליווי?
<רויטל לן כהן: לפעמים עשרה עם נהג לבד.
דוד אמסלם: הרי לא הייתי שולח ילדים - - -
<שמעון אבני: הסעה שלוש שעות זה לא הגיוני.
דוד אמסלם: אותו ילד יכול להיות נוסע גם שלוש שעות.
<שמעון אבני: הוא לא נוסע, אני אומר לך שהוא לא נוסע.
דוד אמסלם: שעתיים הלוך שעתיים חזור – ארבע שעות, והוא בלי ליווי.
<שמעון אבני: התמונה שמוצגת פה היא רחוקה מאוד ממה שקורה בשטח.
<ולרי זילכה: אבל שמעון, אז לא היה - - - תקציבית.
<ולרי זילכה: הרי אם בפועל אתם אומרים הדברים האלה לא מתרחשים - - -
<מיכל כהן: מתרחשים, אבל כדי להביא את זה ברמה של תקנות, שזה אומר לא משנה מה ולא משנה מי – שעה וחצי מקסימום שזה גם הרבה, כדי להכניס את הזה לתוך התקנות צריכה להיות פה עלות תקציבית.
<מיכל כהן: עדיין אנחנו היום מכיוון שאנחנו מתעסקים בילדים ולא רק בתקנות, אז בחריגים אנחנו נותנים בעצמנו מכיוון שאין לנו כסף לממן.
<ולרי זילכה: אבל הדלתות האלה בדיוק מדגימות את הפער בין מה שאתם אומרים שאתם מסוגלים לתת, לבין המציאות בשטח.
<ולרי זילכה: אז זה לא נכון להגיד לנו שהמציאות היא לא כמו שאתם מתארים אותה.
<מיכל כהן: אנחנו לא נותנים לשום ילד לנסוע בגיל שלוש.
דוד אמסלם: כתבתם, אתם כתבתם.
<מיכל כהן: סליחה, שלוש שעות התכוונתי.
דוד אמסלם: את אמרת בין שעה וחצי לשעתיים.
<מיכל כהן: זו דוגמה, אז אני לא רוצה להתווכח על דוגמה פרטנית.
<מיכל כהן: אני יודעת לנהל איך אנחנו מנהלים.
<מיכל כהן: גם היום התקציב שלנו, כל פעם אנחנו הולכים ומבקשים עוד תוספת סיוע למשרד החינוך כדי לעמוד בהסעות שאנחנו ממילא רוצים להכיר כחריגות, כאילו שלא מתירים לנו להכיר אותם כחלק מהתקנות.
<מיכל כהן: ברור שהמצב הנורמלי צריך להיות שאנחנו לא כל פעם נרוץ ונבקש - נקושש עוד מיליונים בשביל ההסעות, ברור שזה צריך להיות בתקנות.
<מיכל כהן: כל עוד זה לא בתקנות, אנחנו לא יכולים להתחייב שכל ילד מקסימום ההסעה שלו מחוץ לעיר תהיה שזה תלוי בהסעה, וזה תלוי במורכבות.
אורי מקלב: תראו את הפער ביניכם, תראו מה שקורה בשטח.
דוד אמסלם: אנחנו עוסקים בתקנות – זה ילדים שמדינת ישראל אמורה לדאוג להם, אף אחד לא עושה להם טובה.
דוד אמסלם: אני רוצה רק לשאול את האוצר.
דוד אמסלם: שאול, תגיד, האם עלתה בפניך הסוגיה של ילד בחינוך המיוחד הקל בגיל שלוש שלא נוסע בהסעה, ואתה קיבלת את זה כהנחת עבודה שלא מקבל ליווי, ואתה, נשמע לך סביר?
<שאול קירשנבום: אני לא מכיר את כל הפרטים של מי זכאי, מי לא זכאי, ומה הדרישות הנוספות של התקנות החדשות.
דוד אמסלם: הרי משרד החינוך בדיוני התקציב, אני מניח, מסתמא, שמעון אמר לך שהוא צריך עוד 40 מיליון שקל.
<שאול קירשנבום: אני מבין יש מספר נושאים.
דוד אמסלם: הוא אמר לך שהוא זקוק לעוד 40 מיליון שקל.
דוד אמסלם: מסתמא, שאלת אותו למה אתה זקוק לזה?
דוד אמסלם: ואז הוא הקריא לך את מה שאני מקריא לך: "הצמדת ליווי להסעות ילדים בחינוך המיוחד הקל בגיל שלוש עד שש, אני מניח שהוא ביקש ממך את ה-40 מיליון, אלא אם כן הוא לא ביקש ממך.
<שאול קירשנבום: הוא ביקש.
דוד אמסלם: אם הוא ביקש, אז אתה כנראה אולי אמרת לו, תשמע, לא נשמע לי חשוב.
<שאול קירשנבום: כל הנושאים בחינוך הם חשובים, לעולם לא אמרנו על נושא בחינוך שהוא לא חשוב.
דוד אמסלם: נניח שהוא היה אומר לך, אנחנו לא רוצים להסיע בכלל ילדים לבתי ספר, סתם, לא רוצים - מה היית אומר לו על זה?
דוד אמסלם: אני שואל, כל דבר שהוא אומר, אתה אומר לו בסדר?
דוד אמסלם: או שאתה רפרנט - בודק, מסתכל, שומע אותו, אומר לו, תשמע אדוני, פה אני לא מסכים אתך.
דוד אמסלם: או שאתה אומר לו, אדוני, עזוב, קח את הכסף, תחלק אותו איך שאתה מבין, עזוב אותי.
דוד אמסלם: אני שואל, איך הדינמיקה ביניכם, מעניין אותי.
<שאול קירשנבום: כפי שאמרתי קודם, אנחנו בוחנים את המקרים.
<שאול קירשנבום: התקנות האלו עלו בוועדת הסעות.
<שאול קירשנבום: אנחנו נבחן אותם, ברגע שהם יאושרו ונראה מה מדובר, מה העלויות, המשרד ביקש את הדברים.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: התקנות שהובאו בפניך, אינני יודעת מתי, הן לא הובאו בפני הארגונים.
דוד אמסלם: הם לא עשו עבודת מטה אתכם ביחד כפי שביקשתי.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: עבודת מטה נעשתה על טיוטה אחרת שהדברים שבעצם נאמרים כאן שהם חסרים מן התקנות, הופיעו שם.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: על כן, בעצם הסוגיות שהצגתי בדיונים האחרונים שהיו שנויות במחלוקת, אינני יודעת אפילו הם הן עדיין שנויות במחלוקת, אני מניחה שכן.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל אני מניחה, כפי שאני רואה, אני לא מניחה, אני רואה, שיש עכשיו סוגיות חדשות שהן בהחלט שנויות במחלוקת, מעבר לסוגיות שבעצם הזכרנו גם בדיונים הקודמים, שזה סוגית ילדי השילוב, שזה היקף הזכאים להסעה, ושזה היקף הזכאים לליווי.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: לזה בעצם מצטברות היום עוד סוגיות שזה גם זמן מינימלי לנסיעה, שזה גם מספר ילדים המרבי.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: אנחנו נמצאים למעשה באותה נקודת התחלה שבעצם כל הבעיות שהבאנו כאן בפני הוועדה, והבאנו כאן בפני הכנסת במשך שנים – שהורים הציגו בפני הוועדה ובפני הכנסת בכלל במשך השנים, בעצם ניכר שהן לא מקבלות מענה בתקנות שאמורות להגיע לוועדת הכלכלה.
דוד אמסלם: שמעון, מה השתפר מהשנה שעברה לשנה, בהנחת עבודה שזה התקציב – לאן התקדמנו?
<שמעון אבני: אנחנו מסיעים הרבה יותר ילדים.
דוד אמסלם: אני שואל תקנות.
דוד אמסלם: מה שיפרת, מעבר לזה שאתה מבקש מהאוצר.
<שמעון אבני: ההסדרה שמתקיימת מעצם זה שאנחנו מגדירים אחריות של כל אדם ושל הרשות.
<שמעון אבני: היום זה מעורפל, יגידו לך האימהות, הן לא פונות לרשויות, הן יגידו לך.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: לא פונות לרשויות?
< אביבית ברקאי-אהרונוף: סליחה.
<שמעון אבני: אתן כמעט ולא פונות.
<שמעון אבני: אתן מעדיפות תמיד לפנות - - -
< אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני היושב ראש, אחת הבעיות המשמעותיות ביותר שחזרנו עליהן במשך השנים, זה הפינג פונג.
דוד אמסלם: הורה למשל בראש העין, אני אראה לך כמה מיילים אני מקבל.
דוד אמסלם: הורה בראש העין הוא בא אליך למשרד כשיש לו בעיה עם הילד, או שהוא פונה לרשות?
<שמעון אבני: הוא אמור לפנות לרשות.
דוד אמסלם: הוא פונה לרשות בכל נושא.
<שמעון אבני: אני אומר לך, שעכשיו בתקנות יש הגדרה הרבה יותר מדויקת ומטילה אחריות על הרשות, ומטילה אחריות עלינו, ומסדירה את זה.
<שמעון אבני: זה לא כל התקנות, אבל זה חלק גדול.
<ולרי זילכה: זה ההסדרה?
<ולרי זילכה: זה כל התקנות, כל הדברים שהם נדרשים לצורכי הבטיחות של הילדים?
<שמעון אבני: כולל בטיחות, כולל הגדרת תפקיד של נהג, מלווה ו- - -
דוד אמסלם: בעצם, אתן יצאתן עם התקנות – בעצם נתתן הנחיות לרשויות, זה מה שאני מבין.
<מיכל כהן: יש נושא של הכשרות ויש נושא של הסדרת בטיחות.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: זה כולל קורס מד"א למלווים?
<שמעון אבני: כן, זה כולל קורס מד"א.
<שמעון אבני: את צריכה להבין, להכשיר זה משרד התחבורה, אני לא יכול להחליף את משרד התחבורה.
דוד אמסלם: אני הבנתי מהמנכ"לית שלך - מה שעולה כסף לא מוסדר, מה שלא עולה כסף הוסדר בגדול.
<מיכל כהן: לא, ההכשרות עולות כסף.
<שמעון אבני: שזה משמעותי.
<שמעון אבני: לא כל מה שעולה כסף בסוף עושה את הסדר הגדול.
<שמעון אבני: אני אומר לך, יושב ראש הוועדה, כאחד שעוסק בהסעות, התקנות יעשו הרבה סדר עם רשויות, ויפתרו הרבה בעיות ויתנו פתרונות גם בחלק הלא כספי.
אוסאמה סעדי: אדוני היושב ראש, כבוד המנכ"לית, אורחים נכבדים, אני מדגיש את מה שאמר חברי אכרם חסון, ומה שאמרת כבוד היושב ראש, הרשויות המקומיות היום כורעות תחת החובות, תחת תכנית הבראה, תחת גירעונות אדירים.
אוסאמה סעדי: אם תבקש היום עירייה במגזר הערבי אפילו אלף שקל אין להם.
אוסאמה סעדי: יש להם חשבים מלווים, ראש עירייה בקושי – אם אתה תגיד לו 2,000 שקל, יגיד לך, אין לו סמכות.
אוסאמה סעדי: אז אנחנו מדברים על 80 מיליון שקל מתקציב הרשויות המקומיות.
אוסאמה סעדי: שמענו וראינו את התקציב האדיר שאישרה הממשלה – 450 מיליארד שקל.
אוסאמה סעדי: שמענו באותו לילה על תוספת תקציב של 400 מיליון שקל למשרד הזה, 500 מיליון שקל למשרד ההוא.
אוסאמה סעדי: לחינוך – אז 80 מיליון שקל לא יכולים למצוא לילדים הנזקקים האלה?
אוסאמה סעדי: - זו בושה וחרפה, אדוני.
אוסאמה סעדי: זו בושה וחרפה שאנחנו צריכים להטיל על הרשויות, והרשויות מה יעשו?
אוסאמה סעדי: יגלגלו את זה.
אוסאמה סעדי: כמו המס הזה על שלוש דירות ומעלה – בסוף יגלגלו על השוכרים, זה מה שיקרה.
אוסאמה סעדי: גם פה, יעשו לילדים.
אוסאמה סעדי: אני בא מערבה, יש בית ספר לתלמידים לחינוך מיוחד שם, ואני יודע שהעירייה לא יכולה לממן חצי אוטובוס, חצי אוטובוס אין לה לממן.
אוסאמה סעדי: אז אנחנו מדברים על 80 מיליון שקל, אז התכנית היא בסדר – קיצור משך זמן הנסיעה.
אוסאמה סעדי: צמצום המספר של הילדים לשמונה, הכול מבורך וטוב ויפה, אבל צריך למצוא את האיזון.
אוסאמה סעדי: צריך לבוא לא למנכ"לית משרד החינוך.
אוסאמה סעדי: צריך לבוא למשרד האוצר, אדוני, חבר הכנסת אכרם חסון.
אכרם חסון: לשלם תוספת 400 מיליון השר לחינוך מיוחד, כל שנה 200 מיליון.
אוסאמה סעדי: אז צריך למצוא את המקור התקציבי, ולא לגלגל.
אוסאמה סעדי: ממש, הילדים האלה זועקים לשמיים, והזעקה שלהם נשמעת עד לפה.
אוסאמה סעדי: דיי.
דב חנין: אדוני היושב ראש, אני מודה לך על קיום הדיון הזה, אבל אני יוצא מפה מאוד מודאג ומאוד פסימי.
דב חנין: למעשה, כשאנחנו מדברים על זמני נסיעות כל כך ארוכים, אנחנו מדברים על חוויה אחרת לגמרי, זו לא חוויה של בית-ספר, זו חוויה של נסיעות.
דב חנין: יש בסוף בית-ספר, אולי באמצע, בין הנסיעות, אבל לא ככה יכולה להיראות מערכת חינוך.
דב חנין: אנחנו מדברים על ילדים שרמת הפגיעות שלהם היא גבוהה.
דב חנין: ילדים של חינוך מיוחד, אנחנו היינו מצפים שהם יקבלו מהמערכת יותר, לא שהם הצטרכו לסבול מכיוון שהם בחינוך מיוחד, ואז הם גם מקבלים קנס של נסיעות שהוא מעבר למה שקורה באופן כללי.
דב חנין: למה אני מאוד מודאג, כי בתוך המפה הכללית של צורכי מערכת החינוך הנושא הזה כנראה נמצא במקום לא גבוה, ולכן הוא לא מטופל.
דב חנין: כשאומרים לי שלטון מקומי, אני יודע שזה לא יזוז.
דב חנין: כי שלטון מקומי, כמו שאמר חבר הכנסת סעדי לפניי, נמצא במשבר כלכלי.
דב חנין: רשויות מקומיות חלשות בטח לא יתנו, זה בוודאי הדבר האחרון גם אצלם, ואנחנו נשארים תקועים במקום.
דב חנין: אדוני היושב ראש, אני לכן מציע שהוועדה תקיים דיוני מעקב נוספים בנושא הזה.
דב חנין: לדיון הבא אני מציע להזמין את שר החינוך, כי מנכ"לית המשרד מבחינת התפקיד שלה צריכה לנהל תקציב נתון, היא לא יושבת בממשלה ומצביעה על גובה התקציב.
דב חנין: היא צריכה לנהל את התקציב הנתון.
דב חנין: אני לא יודע להגיד לה איך לנהל את תקציב משרד החינוך.
דב חנין: אני יודע שמשרד החינוך צריך לקבל תוספת כסף כדי לפתור את הבעיה הזאת.
דב חנין: אני רוצה גם לומר לך, אדוני היושב ראש, שהבעיה איננה רק בעיה של זמני נסיעות.
דב חנין: אני, למשל, מקבל תלונה מהורים של ילדים בחינוך מיוחד בעיר טייבה, שמספרים ששם בכלל ההסעה נעשית – אני בטוח זה לא רק טייבה, אני במקרה קיבלתי את המכתב הזה, שההסעה בכלל נעשית בכלי רכב לא מתאימים.
דב חנין: אני אומר את זה שוב כי הדברים לא נפתרים.
דב חנין: כלי רכב לא בטיחותיים, לא מתאימים לצרכים של הילדים האלה, ואין מלווים מתאימים.
דב חנין: בקיצור, אנחנו בבעיה שבסופו של דבר לא רק חוסר האיכות של ההסעה, אלא עצם הבטיחות של ההסעה - חיי הילדים האלה נמצאים בסכנה ובאיום.
אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב ראש, אני גם לא אדלג על דברי המחמאה והחיזוק, לך, אדוני היושב ראש, על קיום הדיונים האלה.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שהרצף של הדיונים והמעקב זה אולי יביא את השינוי.
אורי מקלב: והתמונה שגם מתגלית עכשיו, שאתה לא נותן לכסות עליה, אתה לא נותן לטייח אותה, היא תמונה עגומה, ובסופו של דבר תמונה עגומה.
אורי מקלב: והוויכוח על זה מה קורה בשטח, זה בדיוק הוויכוח.
אורי מקלב: כשאנחנו מצד אחד שומעים את אנשי משרד החינוך, זה לא מה שקורה בשטח.
אורי מקלב: אני אומר לכם, שבשטח קורים דברים הרבה יותר גרועים ממה שיכולים מספר הורים להיות פה.
אורי מקלב: המקרים הם הרבה יותר קשים.
אורי מקלב: מי שלא עבר, ולא החזיק ילד כזה, לא יודע מה מדובר.
אורי מקלב: איך אומר לי אבא בחינוך, יש לו ילד לא בצורה הכי קשה, אומר, אני מחכה להסעה.
אורי מקלב: אי רצף ואמינות בהסעה, אומר, הנעליים שלו, הגרביים, אתם לא יודעים מה שהם אומרים.
אורי מקלב: אם יש מצב שילד נוסע כל כך הרבה זמן, זה התעללות בילדים.
אורי מקלב: זה שטח הפקר.
אורי מקלב: המקום הכי קשה בשביל הילדים.
אורי מקלב: מצד אחד, הבית שהיא חממה ששומרת עליו.
אורי מקלב: מהצד השני, המוסד החינוכי.
אורי מקלב: החלק הזה באמצע הוא חלק מופקר שאנחנו חושבים שזה לא חלק מהמערכת, זה כאילו שייך להורי, זה כאילו שייך לרשויות המקומיות.
אורי מקלב: משרד החינוך צריך להימדד ולהיבדק על ידי ההסעות דווקא בחלק הקשה.
אורי מקלב: אתם חושבים שלהניח ילד ברכב ולצאת, זאת הבעיה של הזנחה של ילד או של להפקיר ילד.
אורי מקלב: גם אם שמים אותו עם נהג בלבד, וגם עם מלווה לא מיומן, או שמלווה שהחברה עצמה מביאה אותו, ונסיעות כאלה ארוכות – אדוני, חלק מהנסיעות תדע לך גם שלא מתבצעות.
אורי מקלב: אני מכיר נערים עם תסמונת דאון ואחרים, ששולחים אותם לנסוע מגוש דן לירושלים לבד בתחבורה ציבורית.
אורי מקלב: ההורים אומרים, איך אנחנו יכולים לעשות את זה?
אורי מקלב: אנחנו כל פעם מלאי דאגה.
אורי מקלב: אז כפי שאמר חברי דב חנין.
אורי מקלב: לכל הרצף של ההסעות, זה רצף שיש בו הרבה כשלים.
אורי מקלב: ודווקא בחלק הכי קשה, דווקא בעקב אכילס, במקום שהיינו צריכים לתת את המרב באופן הכי הכי אישי, ולשמוע את –"שם אנחנו לא נמצאים".
אורי מקלב: זה יכול להיות תקציבים, זה יכול להיות נכונות, זה חלק מודעות וחלק האחריות.
אורי מקלב: יש איזה משהו שההסעות זה משהו מופקר, זה לא קשור למשרד החינוך.
אורי מקלב: אני הייתי בודק את משרד החינוך בחלק של החינוך המיוחד לא מה שנעשה על מוסדות חינוך, שם אני מניח נעשים דברים טובים, אתם עושים ביקורת.
אורי מקלב: דווקא מהמקום הזה ששם האבא לא נמצא, ושם אנשי החינוך לא נמצאים, שהמקסימום שאנחנו יכולים לדרוש מנהג, גם לנהוג ועם עוד מלווה, אנחנו לא רוצים להרחיב את נושא הליווי, כשהליווי נמצא בכלל.
אורי מקלב: מי מציע לך לספק את הליווי?
אורי מקלב: זה חברות ההסעה עצמן.
אורי מקלב: מה המיומנות שלהן, תגיד לי אתה למצוא מלווים מתאימים?
<שמעון אבני: הסדרנו את זה בתקנות, בדקנו את זה.
אורי מקלב: > אני מביא דוגמה - איפה זה צף?
אורי מקלב: צריך לשמוע בקשב רב את ההורים.
אורי מקלב: אנחנו חושבים שיש להם איזה סיבה לקטר.
אורי מקלב: הם זועקים מקירות ליבם את הדברים האלה.
אורי מקלב: אין להם את האחריות.
אורי מקלב: כאן אנחנו צריכים להיות בתמונה הזאת.
<שביט מס: כבוד היושב ראש, אני שמח מאוד על הפגישה הזאת, ואני לא רוצה לחזור על מה שאמרו חברי הכנסת.
<שביט מס: אנחנו מקבלים היום כרשויות מקומיות 7,000 שקל לשנה למלווה, בערך 30 שקל ליום.
<שביט מס: אני לא יודע מי בא לעבוד בסכומים כאלה, אף אחד לא בא.
<שביט מס: וכיוון שהם רואים את השקף שהציג פה שמעון, שאני מלא הערכה על העבודה שלו, האחריות על נושא ההסעות של הרשויות המקומיות, לא של המשרד, בגלל זה לא אכפת להם מהכסף.
<שביט מס: הם אומרים, אתה תעשה, אם חסר כסף אנחנו גם נממן.
<שביט מס: רשות מקומית 9% מהתקציב שלנו הוא מממן הסעות – 9%.
<שביט מס: למה?
<שביט מס: מכיוון שלמשרד החינוך יש רף לגבי הכסף שמשלמים.
<שביט מס: בסופו של דבר, אני חייב להביא את הילדים האלו.
<שביט מס: בכלל, רווחה פלוס חינוך אנחנו משלמים 9 מיליון שקל, זה בערך 9% מהתקציב שלנו – אני מחויב בהוצאה.
<שביט מס: אם אני צריך היום לארגן את המלוות או את המלווים לילדים, אני מסיע היום למעלה מ-50 הסעות ל-50 יעדים כל יום.
<שביט מס: המשמעות היא שהרשות המקומית צריכה להיות מהרגע שהתקנות האלה ייכנסו לתוקף, אני צריך להיות למעשה חברת כוח אדם.
<שביט מס: אני צריך להיות חברת כוח אדם, כי אני צריך לדאוג שכל יום, גם בבוקר, גם אחרי הצהריים, ולפעמים להרבה מאוד פיזורים, אני צריך שיהיה מלווה.
<שביט מס: ראשית, אף אחד לא יממן את זה, אף אחד לא יעשה את זה.
<שביט מס: בסופו של דבר, משרד החינוך לתת לזה מענה.
<שביט מס: לא יכול להיות שיגידו, אתם אחראים.
<שביט מס: אנחנו אחראים כרשויות מקומיות אין לנו מאיפה לממן את זה.
<שביט מס: משרד החינוך יקבע תקנות, משרד החינוך ומשרד האוצר - - -
דוד אמסלם: אני מבין שעל פי חוק הילדים אמורים להיות מוסעים ומממונים על ידי המדינה על בסיס קריטריונים של המדינה.
<מיכל שטרנברג: הרשות המקומית.
דוד אמסלם: מי משלם את זה?
<שביט מס: הרשות המקומית.
<שביט מס: אני מקבל מצ'ינג מהם.
דוד אמסלם: שאלתי אם אתם אמורים לשלם את זה על פי חוק.
<שביט מס: ודאי.
דוד אמסלם: חוק חינוך חובה לא קשור להסעות.
דוד אמסלם: זאת אומרת, אם הרשות רוצה מסיעה, לא רוצה, לא מסיעה.
<שמעון אבני: בחינוך הרגיל אם רוצה, מסיעה.
<שמעון אבני: למשל, עיריית ירושלים לא מסיעה את ילדי החינוך הרגיל.
<שמעון אבני: בחינוך המיוחד זה חוק שמחייב.
דוד אמסלם: מי מממן?
<שביט מס: הרשות.
דוד אמסלם: זאת אומרת, אנחנו חוקקנו והם משלמים.
<שביט מס: ברור, בשביל זה גם לא אכפת להם מהתקציב.
<חן פיליפוביץ: אני ראש מועצת הר אדר.
<חן פיליפוביץ: בכל מקרה בוקר טוב, תודה רבה, אני לא אוסיף דברים.
<חן פיליפוביץ: יש פה אבסורד, באמת, כשאנחנו מדברים במובן האישי כולם מסכימים.
<חן פיליפוביץ: מובן לכולם שאנחנו צריכים להסיע, וחוק זה חוק, וסדר זה סדר.
<חן פיליפוביץ: לא יעלה על הדעת שרשות מקומית צריכה להתפלל שהתושבים שלה – קודם כל אני מתפלל תמיד שהם יהיו בריאים ומסודרים, והלוואי אמן שהם גם יהיו מסודרים בכל תחום, אבל זה לא קורה באמת.
<חן פיליפוביץ: ברשות שנקנסת, ממש כך – אני מסיע ילד אחד ב-80 אלף שקל לשנה וזה החוק.
<חן פיליפוביץ: בנושא של חינוך, שמעון, כפי שאמר שביט, אני מעריך מאוד את עבודתך.
<חן פיליפוביץ: אני מנהל היום לא חברת הסעות, גם חברת כוח אדם להסעות.
<חן פיליפוביץ: אף אחד לא מתקצב את זה, ואתם יודעים מה, אני גם אעשה את זה.
<חן פיליפוביץ: אני חושב שזו חובתי, אחרת אל תהיה איפה שאני נמצא.
<חן פיליפוביץ: אבל לא יעלה על הדעת, גם להשליך את העניין שאני צריך לתת להורים לעשות את הרגילות אפילו, את החופשי חודשי הזה זה לא קורה.
<חן פיליפוביץ: אנחנו מוצאים כל מיני מערכות יצירתיות לתת מענה לתושבים.
<חן פיליפוביץ: אבל בסוף הם באים אלינו, וזה צריך פה להתקיים, אני לא יודע איך אנחנו נעשה את זה.
<חן פיליפוביץ: עוד דיון, עוד מעקב, מבחינתי זה לא משנה.
<חן פיליפוביץ: כי אני מקיים את מה שאתה מחליט ומורה לי לעשות, ואני עושה את זה.
<חן פיליפוביץ: אבל היום הגענו למצב, שהדבר הראשון שאנחנו רוצים, אני חושב שהרבה ראשי רשויות, זה קחו את ההסעות, תעזבו אותנו.
<חן פיליפוביץ: זאת אומרת, אנחנו לא יכולים לנהל את ההסעות.
<חן פיליפוביץ: אני מעסיק היום ברשות קטנטונת – שלושה עובדים בנושא ההסעות של החינוך המיוחד.
<חן פיליפוביץ: זה לא יעלה על הדעת.
<חן פיליפוביץ: לכן אני קורא לך בבקשה, ואומר, תנו לנו פתרון שהוא פתרון שאני יכול לחיות אתו, ואני יכול לבוא לתושבים.
<חן פיליפוביץ: רגע, סליחה, אני מאמין באמת תמיד, כשאומרת לי מנכ"לית משרד החינוך, תשמע, זו הקופסא שאנחנו מתנהלים איתה.
<חן פיליפוביץ: הרי אנחנו כולנו אומרים ראש הממשלה – זו עבודה.
<חן פיליפוביץ: אבל תנו לי להתנהל בתוך הקופסא הזו ולבוא אליי בצורה מוחלטת, שזה לא יזגזג יום כך, יום כך, ואז אני יודע שאני גם סגור עם התושבים.
<חן פיליפוביץ: תודה.
<מוטי אדרי: דודי, אני רוצה לפנות למנכ"לית, ולך, שאמרת שאתה יושב בוועדות חריגים.
<מוטי אדרי: אני כבר חמש שנים נלחם בגלל העניין של הקילומטרים, וכל שנה אתם מקבלים את אותם סיפורים, אותם ילדים, פלוס אולי עשר, עשרים, ואני מגזים שנוספים לוועדות האלה.
<מוטי אדרי: אנחנו כל שנה מגישים את אותם ניירות, רק משנים את התאריכים ואת מספר האוטובוס.
<מוטי אדרי: מה זו הבדיחה הזאת של ועדות חריגים?
<מוטי אדרי: אם כל שנה אתם מאשרים את אותם ילדים, אין מה לעשות עם הוועדות האלה.
<מוטי אדרי: הכסף הזה שאתם יושבים על הוועדות, אתם יכולים לתת את זה להסעות זה בזבוז כסף.
<אסתר קרמר: אני רוצה להגיד משפט.
<אסתר קרמר: אמרו, שאין ילדים שלא מגיעים לחינוך המיוחד.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני שמעתי אותם שעות, הם מדברים אליך, המנכ"לית, בגלל זה הם רוצים לדבר.
<אסתר קרמר: חלק ממה שאני עושה, אני יושבת בוועדות השמה בתור נציגת הורים.
<אסתר קרמר: הרבה ועדות נגמרות בהחלטה שילד יקבל חינוך מיוחד, והילד בוחר לא לקבל את החינוך המיוחד ולהישאר בחינוך רגיל בגלל שאין הסעות, או בגלל שאין ליווי.
<אסתר קרמר: יש לי רשימה של לא מעט הורים שוויתרו על חינוך מיוחד בגלל נושא ההסעות.
<אסתר קרמר: אני חייב להגיד, הבת שלי שנוסעת כל יום שעתיים, מגיעה לבית הספר, היא לא פנויה ללמידה.
<אסתר קרמר: אני מקבלת מבית הספר כל יום תלונות.
<אסתר קרמר: עכשיו אנחנו ביולי אוגוסט – נוצרה לי ילדה חדשה.
<אסתר קרמר: כיף לה, טוב לה, היא קמה בבוקר ומחייכת, הולכת לישון ומחייכת, ואני רק כואב לי הלב, שעוד שלושה שבועות אני צריכה לשלוח אותה לבית הספר.
<אסתר קרמר: אני עדיין תוהה אם לשלוח אותה בתחילת ספטמבר לבית הספר, מבחינתי להשאיר אותה בבית.
<רויטל לן כהן: לפניי דיברה אסתר קרמר מהקואליציה.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להזכיר, שבשורה התחתונה, השנה התמודדנו עם כמה מקרים מאוד קשים, אחד מהם הסתיים במוות של ילד, כי הוא נסע בהסעה בלי ליווי ומת.
<רויטל לן כהן: הגיע הבית מת.
<רויטל לן כהן: הורידו אותו מההסעה הוא כבר היה מת, ושמו אותו מול דלת הוריו מת, אז בסופו של דבר אנחנו מדברים פה על ילדים.
<רויטל לן כהן: אני מאוד מקווה, חייבת להגיד, בצורה אולי לא פוליטיקלי-קורקט, שאני מקווה שכאשר ההורים שלו התרוממו מהבור תחתית אפל שהם נמצאים בו, שהם יתבעו אתכם בסכום הרבה יותר גדול מהעלות שאנחנו מדברים פה, כי אז אולי יהיה אפשר, אז אולי האוצר יחשוב שצריך לעשות חסכון בתביעות הנזיקין.
<רויטל לן כהן: הדבר השני שאני רוצה להגיד, שכל עוד אתם לא מחייבים פתיחה של מסגרות חינוך מיוחד בתוך הערים, ומאפשרים להעיר לרשות מקומית להגיד, לא מתאים לי לפתוח פה מסגרות חינוך מיוחד, או לא מתאים לי לפתוח פה כיתות חינוך מיוחד, לא תגידי בית ספר, כיתה, ומסיעים עשרות ומאות ילדים מתוך רשויות מקומיות רק כי הן לא פותחות מסגרות חינוך מיוחד, זה הכישלון הגדול שלכם.
<רויטל לן כהן: אם הרשויות המקומיות היו מחויבות לפתוח מסגרות כמספר ילדי החינוך המיוחד בתוך הרשות שלהם, לא היינו צריכים לשבת פה בכלל.
<רויטל לן כהן: לא היו צריכים להסיע כל כך הרבה ילדים, לא היו צריכים לנהל את הדיון הזה.
<רויטל לן כהן: אבל אתם משאירים את זה לרשות המקומית שתחליט אם בא לה אז לחלקם לא בא.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שהנושא של המלווים הוא קשה, לא רק כי אתם לא מאפשרים בחלק מההסעות ליווי.
<רויטל לן כהן: אלא כי הנושא הזה כל כך פרוץ שהיום מלווה צריך להגיע למקום שבו הוא מתחיל את המסלול ולחזור לבד מהמקום שבו הוא מסיים את המסלול.
<רויטל לן כהן: הוא מקבל גרושים, ומהגרושים האלה הוא גם צריך לחזור הביתה.
<רויטל לן כהן: זאת הסיבה שאין ליווי איכותי.
<רויטל לן כהן: זאת הסיבה שאנחנו תקועים עם זה שלפעמים אשתו של הנהג, או הבת של הנהג היא המלווה, וככה זה נראה.
<רויטל לן כהן: לא יכול להיות שאין הסדרה של העניין הזה.
<רויטל לן כהן: כן, יש הסעות של 15, 17, 18 ילדים בהסעה, בלי ליווי, בלי, גם בגיל שלוש.
<פאני בן ברוך: אני אימא לילדה בעלת שיתוק מוחין בת שבע.
<פאני בן ברוך: היא לומדת בראשון, אני גרה ברחובות.
<פאני בן ברוך: כל שנה אני צריכה לדבר עם העירייה, לדבר עם משרד החינוך.
<פאני בן ברוך: יצא לי עם דודי לוי בעבר על כל הנושא של הצפיפות.
<פאני בן ברוך: חמישה ילדים עם בעלי כסאות גלגלים ברכב אחד של הסעה לא יכולים לתפקד - הרגליים שלהם נוגעות אחד בשני של הכיסא גלגלים שלפניהם.
<פאני בן ברוך: מגן ראש תקוע להם ממול המצח, שאם יש ברקס אחד ותאונה - - - המצח תיפגע ממשענת ראש, מהידית עצמה.
<פאני בן ברוך: הצלחתי איכשהו לפצל את ההסעה, כי הם הגיעו אחרי שעה וחצי אחרי הזמן.
<פאני בן ברוך: איך שהם נסעו זה חרפה שהרגליים נוגעות בחלקי גלגלים.
<פאני בן ברוך: המלווה והנהג עצמו היו שמים תיק או ז'קט, מעיל, על המשענת ראש כדי הילד לא ייפגע - זה הזוי, ואין להם שום מענה.
<פאני בן ברוך: הילדה שלי נוסעת ללא חגורת בטיחות, היא נוסעת על כיסא גלגלים עם רתמה שהיא לא חגורת בטיחות.
<פאני בן ברוך: אני צריכה לקבל על זה אסמכתא מפורשת ממשרד הבריאות בנוגע לכיסא גלגלים שאותה קיבלנו מהם.
<פאני בן ברוך: זו לא חגורת בטיחות.
<פאני בן ברוך: חגורת הבטיחות היא בעלת שלושה רצועות, מעוגנת לרכב עצמו ולא לכיסא הגלגלים.
<פאני בן ברוך: תודה.
<רות דיין מדר: אני ממרכז השלטון המקומי.
<רות דיין מדר: סעיף 3 לחוק קובע שהאחריות לביצוע הסעה היא על הרשות המקומית.
<רות דיין מדר: אין התייחסות בחוק לגבי המימון, המימון הוא מימון משותף ממשרד החינוך.
דוד אמסלם: כפי שאמרתי, הדיון הראשון שערכתי לפני שנה וחודש.
דוד אמסלם: אני קיבלתי טלפון מאחד ההורים – אני לא מכיר את הנושא.
דוד אמסלם: קיבלתי טלפון מהורה שיש לו ילד עם שיתוק מוחין, וכתוצאה מזה נכנסתי לאירוע הזה, והתחלתי להבין כמה הנושא הזה לא מוסדר.
דוד אמסלם: הנושא לא מוסדר בשתי היבטים - הן ההיבט הבטיחותי, כפי שציינה פאני, ובוודאי, לא בנושא של השרות, בשני הנושאים האלה אין מענה לילדים האלה.
דוד אמסלם: כרגע, נכון לעכשיו, אנחנו עוסקים בתקנות משנה שעברה, משפרים אותן, ועדיין לא הוגשו גם היום והכול בסדר.
דוד אמסלם: אני רק אומר, אני רואה את הילדים האלה כחוליה החלשה הכי חשובה, ככה, על פי תפיסת עולמי.
דוד אמסלם: אם אני שר החינוך, זה הנושא שאני מטפל בו אני, לא המנכ"לית שלי, אני.
דוד אמסלם: בגלל שאני חושב שהילדים האלה, דרך אגב, בדיון הראשון הם הגיעו לפה.
דוד אמסלם: אני קיימתי דיון בקיץ, זה היה בפגרה.
דוד אמסלם: לא ידעתי, באתי, זימנתי דיון, הם באו לפה, הביאו אותם ההורים.
דוד אמסלם: אני הזדעזעתי לראות על מה מדובר בכלל, על חלק מהם.
דוד אמסלם: אני אישית חושב שגם ככה קשה גם לילדים וגם להורים שלהם, בחיים בכלל, קשה להם.
דוד אמסלם: זה לא פשוט שיש לך ילד כזה לטפל בו בשוטף.
דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על החינוך, בכלל באופן כללי.
דוד אמסלם: אז בוודאי המדינה צריכה לסייע לילדים, זו החובה שלה.
דוד אמסלם: באמת, זה הזכות והחובה שלה לטפל בילדים האלה בגלל שהם הכי חשובים יותר מכולם – יותר מהחינוך של המצוינים, לפי תפיסתי, יותר חשוב מכל דבר אחר, מהאוניברסיטאות, מהכול.
דוד אמסלם: הילדים האלה הם הכי חושבים בגלל שהם הכי פחות מעניינים, בגלל זה הם הכי חשובים.
דוד אמסלם: לכן אני מתעקש לעשות את הדיונים על הנושא הזה.
דוד אמסלם: אני לא יושב ראש ועדת החינוך, אמרתי, אני בא מהזווית העירונית, מכאן נכנסתי לסיפור הזה.
דוד אמסלם: אני מוצא את עצמי מדשדש, ואפילו בדיון האחרון הולך אחורה.
דוד אמסלם: אני ציפית ולא האמנתי, אני חשבתי שנה שעברה אני אעשה דיון אחד, שתיים, ייגמר.
דוד אמסלם: אנשים יבינו, הדלקנו להם איזשהו פרוז'קטור, קצת התביישו – לקחו את הנושא לידיים והתקדמו.
דוד אמסלם: יגידו, תשמע דודי, אני לא נכנס לפרטים, כן חגורה, לא חגורה, אני לא עושה דיון מקצועי פה, אבל ציפיתי שיהיה דיון מקצועי.
דוד אמסלם: ביקשתי משמעון, תעשו דיון מקצועי – שאלתי מי הגורם המקצועי, תעשו קודם כל דיון מקצועי - קיט מקצועי.
דוד אמסלם: אחרי זה תבנו קיט של שירות.