GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: אין לי בעיה – שתבואו כל המשרדים ותגידו שאתם לא רוצים להסיע את הילדים בגלל שאין לכם הסכמות.
<מיכל כהן: אין הסכמה עם - - -
דוד אמסלם: אגיד לך משהו, מיכל, אני לא התייחסתי למה שאמרת.
דוד אמסלם: אם אתם לא אמורים להסיע את הילדים האלה, תגידו.
דוד אמסלם: אם מישהו מפריע לכם, גם תגידו, אבל שנה אנחנו מתעסקים עם זה, ועכשיו שבועיים לפני - - -
<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, אנחנו נראה את כל ההתפתלויות, כולל מה אנחנו כן מוכנים.
<מיכל כהן: אנחנו מוכנים היום, ועם מה עוד יש ויכוח – מה לעשות.
<שמעון אבני: אני אמשיך מהנקודה שעצרנו.
<שמעון אבני: בסך הכול, אני אומר שוב, למשרד יש תקנות, הן נכתבו בשנת 95', ואושרו על-ידי שר.
<שמעון אבני: זה נכון שהן לא שלמות והן חסרות, מה שמשלים אותן זה חוזר מנכ"ל.
<שמעון אבני: זאת אומרת, בפועל, עובדתית, אנחנו מסיעים במדינת ישראל בכל בוקר את ילדי החינוך המיוחד וילדי החינוך הרגיל.
<שמעון אבני: זה פרויקט בשילוב עם הרשויות המקומיות, וזה פרויקט מאוד גדול, מאוד רחב, מאוד מורכב, מאוד רגיש.
<שמעון אבני: אני חושב שבסך הכול הדברים האלה מבוצעים בצורה טובה, כאשר אנחנו יותר ויותר פתוחים ומאפשרים גם פנייה וגישה אלינו.
<שמעון אבני: יש ועדת חריגים שמטפלת בכל מי שהוא חריג, והתקנות החדשות כפי שהן נכתבו, וכפי שהעברנו אותן והן מופיעות כרגע כאן, אני חושב שיש בהן בשורה מאוד גדולה.
<שמעון אבני: הן עושות הסדרה מאוד גדולה גם עם הרשויות, גם עם הקבלנים המסיעים הן מטילות אחריות ספציפית כפי שלא קרה עד היום.
<שמעון אבני: הן מגדירות הכשרות, הן מגדירות קריטריונים.
<שמעון אבני: יש פה את רשימת האנשים שלקחו חלק.
<שמעון אבני: באמת, עשינו מפגשים עם הרבה מאוד גורמים בחינוך המיוחד, בחינוך הרגיל, מנהלי בתי ספר, בית חולים אלי"ן.
<שמעון אבני: כל מי שיש לו יד – הורים, נציגי הורים, כל מי שיש לו יד ורגל בחינוך המיוחד, ישבנו ושמענו, חלקם מספר פעמים, משרדי ממשלה.
<שמעון אבני: אני חושב שהתייחסנו לכל מי שהופנה אלינו.
<שמעון אבני: תהליך אישור התקנות זה בהקשר לשאלה שלך קודם.
<שמעון אבני: אני מתחיל בכוונה עם האישור של המנכ"לית.
<שמעון אבני: המנכ"לית והצוות הבכיר, ההנהלה הבכירה של המשרד ראתה ואישרה את התקנות ב-21 במרץ השנה.
<שמעון אבני: בעצם אפשרה לנו להמשיך ולהתנהל אל מול כל שאר משרדי הממשלה.
<שמעון אבני: אנחנו קיבלנו אישור ממשרד המשפטים.
<שמעון אבני: היה בזה מספר גלים ייעוץ וחקיקה ב-18 ביולי.
דוד אמסלם: לקח להם ארבעה חודשים לאשר לכם אותה?
<שמעון אבני: זה היה דין ודברים – שאלו, אנחנו ענינו, תיקנו, הוספנו, שינינו, התווכחנו, אבל בסוף הגענו להסכמות.
<שמעון אבני: לצורך העניין יש את אישור מחלקת חקיקה.
<שמעון אבני: אז נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות במשרד המשפטים העבירו לנו ב-4 ביולי את הערותיהם.
<מיכל כהן: והנסחית אישרה ביום הוועדה.
<שמעון אבני: ישבנו איתם ב-9 באוגוסט.
<שמעון אבני: אני הבנתי שהגענו להבנות, עכשיו מסתבר שלא.
<תומר רוזנר: בסדר, הם גורם מייעץ.
<שמעון אבני: אבל אנחנו לא יכולים להתקדם.
<תומר רוזנר: ודאי שאתם יכולים, זה גורם מייעץ, הם לא גורם מכריע.
<שמעון אבני: לא, אבל מחלקת ייעוץ וחקיקה היא גורם מכריע?
<תומר רוזנר: מה זה גורם מכריע?
<תומר רוזנר: מחלקת ייעוץ וחקיקה יכולים לתת לכם הערות, בוודאי נציבות השוויון.
<תומר רוזנר: נציבות השוויון היא גורם מאוד חשוב, אני מאוד מעריך את מה שהם אומרים.
<תומר רוזנר: הם לא גורם מכריע, הם גורם מייעץ.
<שמעון אבני: הם פה, והם יוכלו לדבר.
<שמעון אבני: בשורה התחתונה צריכה להיות עוד פגישה כדי להגיע לאותן הבנות, ואז התקנות יוכלו לעבור.
דוד אמסלם: דרך אגב, על מה המחלוקות?
<מיכל כהן: אני אומר ככה.
<מיכל כהן: ביום שהייתה הוועדה אצלך קיבלנו אישור אחר הצהריים מהנסחית של משרד המשפטים.
<מיכל כהן: אחרי זה בעצם זה עבר לנציבות שוויון, ונציבות שוויון בעצם אתמול ביקשה הרחבה מעבר לתקנות, זאת אומרת, תוספת של תקציב שתיכף נתייחס גם לזה, וגם נציבות שוויון ידברו.
<מיכל כהן: אנחנו בדרך כלל משתדלים לעבוד עם כולם בהסכמה כדי להגיע בשלים.
<מיכל כהן: אנחנו נראה מהם החלקים שהוסכם, ומהם החלקים שעוד חסרים.
<מיכל כהן: בואו נתקדם.
<שמעון אבני: אנחנו עכשיו בחלק התקנות.
<שמעון אבני: מאחר ואני צפיתי שזה מה שיקרה, אז בעצם אני בניתי את התקנות עם צוות שלם של יועצים ואנשי מקצוע בצורה מודולרית.
<שמעון אבני: זאת אומרת, שאנחנו נוכל להכניס כל פעם עוד שלב ועוד שלב, ולאפשר לתקנות האלה לצאת לדרך.
<שמעון אבני: כי אם היינו רוצים שכל המאה אחוז יהיו בתקנות, כנראה לא נגיע לזה בעוד הרבה מאוד זמן.
<שמעון אבני: ולכן יש שני מאפייני הסדרה – הראשון שבעצם אותו אנחנו מתכוונים להפעיל כבר בשנת הלימודים הקרובה בתשע"ז, שהוא מדבר על כל מה שקשור להסדרה בנושא הדרכות והכשרות.
<שמעון אבני: אגב, אנחנו עושים ממחר שלושה ימים ימי הדרכה למלוות של החינוך המיוחד, שזה חלק מההסדרה של התקנות.
<שמעון אבני: אנחנו כבר מתחילים להפעיל את התקנות עוד לפני שפרסמנו אותן.
<שמעון אבני: ניתן לזה תקציב, זה עולה הרבה מאוד כסף.
<שמעון אבני: המשרד נושא בזה במאה אחוז עלות הכשרה של 1,500 מלוות כאלה, בסוף נכשיר 4,000 מלוות.
<שמעון אבני: זה החלק הראשון שיוצא לדרך, וזה בעצם הטיוטה שאנחנו העברנו אליכם שאותה אנחנו יכולים להפעיל בהנחה שנפתור את המחלוקת שיש לנו עם משרד המשפטים.
<שמעון אבני: זה מפורד, זה בעצם השלב הראשון, המידי שאפשר להפיץ אותו שהוא קובע, והוא מבצע את ההסדרה על האחריות של הרשות המקומית - איזה הכשרות צריך לעבור מנהל הסעות ברשות מקומית, מה האחריות שלו, מה הקבלן, מה האחריות של מלווה, מה האחריות של נהג, איזה קורסים, עזרה ראשונה, הדרכות - יש פה פירוט כולל, מוקד שאותו מוקד מפורסם יחויב, יהיה מוקד טלפוני שההורים יכולים להתקשר ולשאול ולבדוק.
<שמעון אבני: של הרשות.
<שמעון אבני: הרשות המקומית תפעיל מוקד שההורה יוכל להתקשר - - -
דוד אמסלם: אני רוצה לקחת את הדיון למקום אחר - בוא תבוא לפערים ישר, עזוב, מה שמוסכם מוסכם.
<שמעון אבני: יש לנו שקופית על הפערים, זה בעצם השקופית של שלב ב', שהיא בעצם העלאת רמת השירות.
<שמעון אבני: אני רואה בזה דבר לא פחות חשוב שילדים בחינוך המיוחד זמן הנסיעה שלהם יקוצר, מספר הילדים בהסעה יהיה מצומצם.
<שמעון אבני: אני חושב שככל שנצמצם את הזמן, וככלל שיהיו פחות ילדים בהסעה, בסוף הילד יגיע לבית הספר בצורה טובה ויוכל ללמוד.
<שמעון אבני: אנחנו תמחרנו, כפי שאמרתי לך, ויש לנו את המודול שאפשר לשים אותו.
<שמעון אבני: המודל הזה של קיצור זמן ההסעה לשעה בתוך העיר, ושעה וחצי מחוץ לעיר, וצמצום מספר הילדים בהסעה לשמונה ילדים מקסימום בתוך הסעה אחת עולה 180 מיליון שקלים.
<שמעון אבני: בתקנות כתוב גם כן: "התייחסות לילדים - - - ישבנו עם אלי"ן, הגבלנו את כמות הילדים, כסאות גלגלים – כתבנו בתקנות.
דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע את שמעון.
דוד אמסלם: אתה אומר עלות התקציבית זה 180 מיליון שקל.
דוד אמסלם: קודם כל, כמה זה זמן ההסעה היום?
<שמעון אבני: אין זמן.
<שמעון אבני: אין מגבלת זמן.
<מיכל כהן: דוח צרפתי קבע שבתוך העיר לא יותר משעה, ומחוץ לעיר - - -
דוד אמסלם: שעה וחצי.
<מיכל כהן: כן, ועד שמונה ילדים.
דוד אמסלם: זה שעה וחצי, וכדי שהילדים ייסעו שעה וחצי זה עולה 180 מיליון שקל.
דוד אמסלם: הם גם יכולים להגיע לשלוש שעות.
<שמעון אבני: היום הם יכולים להגיע גם לשעתיים, שעתיים וחצי.
<שמעון אבני: אני מצהיר פה שתבדקו אותי שאין היום הסעות, למרות שאין תקנות אני מפצל הסעות.
דוד אמסלם: אם ככה מה הבעיה?
דוד אמסלם: אם ככה למה צריך עלות תקציבית?
<מיכל כהן: כדי לתת לכולם את זה בתקנות.
דוד אמסלם: אני לא מדבר על תקנות, אני מדבר בכסף, אם הוא מפצל אז הוא משלם.
<מיכל כהן: לא, אם אתה מכניס את זה לתקנות, אתה מחויב לשים את זה - - -
<שמעון אבני: כי אני בוחן הסעה, הסעה.
<שמעון אבני: זאת אומרת, אם תבוא עכשיו הסעה עם עשרה ילדים, אני בודק מי הילדים.
דוד אמסלם: אתה אומר שזה לא כולם, בחלק מהמקומות אתה מפצל איפה שאתה יכול.
<שמעון אבני: לא, במקום שבו אני מזהה שיש פער, אני מפצל את ההסעה.
דוד אמסלם: דרך אגב, משרד האוצר פה?
<שאול קירשנבום: לא שמתנגדים, אבל צריך לבדוק מה העלות של זה.
דוד אמסלם: שאלתי למה אתה מתנגד?
דוד אמסלם: אתה חושב שילד מוגבל צריך לנסוע לבית-ספר שלוש שעות בבוקר – שואל?
דוד אמסלם: אם כן, אז תגיד לי כן, אני אעבור לסעיף הבא – שואל.
דוד אמסלם: שר האוצר הרי אמור לדאוג לילדים החלשים, למשפחות החלשות.
דוד אמסלם: דרך אגב, זה הולך אחד עם השני בדרך כלל.
<שאול קירשנבום: שר האוצר צריך לדאוג לכולם.
דוד אמסלם: בדרך כלל במשפחות חזקות הם גם יודעים גם להסיע את הילד לבד.
דוד אמסלם: אני שואל אם אתם חושבים שזה הגיוני שילד ייסע, ילד בחינוך המיוחד גם ככה קשה לו בחיים, ייסע כל צד, הכוונה כל צד - שעה וחצי במינימום, זאת אומרת, אתם צריכים לתקצב אותו עד שעה וחצי, אבל אתם כנראה חושבים שמעבר לזה זה בסדר – שלוש שעות, שעתיים, שלוש שעות, זה בסדר.
דוד אמסלם: שלוש שעות הלוך, שלוש שעות חזור – שש שעות הוא יכול למצוא את עצמו רק בהסעה, וזה בגלל שאין לכם 180 מיליון שקל – זה נכון להגיד את זה?
<מיכל כהן: זה לא 180 של האוצר.
דוד אמסלם: אני אומר, אפילו 180 של האוצר.
<שאול קירשנבום: כמו ששמעון אמר - - - ועדת חריגים, המקרים האלה לא קורים, מטפלים.
דוד אמסלם: מה לא קורים?
<שאול קירשנבום: אין הסעות שנוסעות במשך שלוש שעות.
דוד אמסלם: שעתיים וחצי יש?
דוד אמסלם: שעתיים יש?
<שאול קירשנבום: אני לא יודע להגיד.
דוד אמסלם: אז אם אתה לא יודע, למה אתה אומר שאין?
<שאול קירשנבום: גם אני יושב בוועדת חריגים הזאת.
<שאול קירשנבום: מגיעים מקרים הנדונים, מאושרים לפי הצורך.
דוד אמסלם: שאלתי ברמה העקרונית למה צריך להגיע אליך לוועדת חריגים.
דוד אמסלם: יש אנשים שגם לא יודעים איך להגיע אליך, אז למה - - - צריכים לנסוע שעתיים וחצי?
<שאול קירשנבום: הרשויות הן אלה שפונות בשם התלמידים.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה - למה אתם לא מתקצבים את זה כך שבעצם ילד בחינוך המיוחד, הרף המקסימלי שלו, הזמן המקסימלי יהיה שנה וחצי.
דוד אמסלם: אם אני לא מתקצב, סימן שאני כופר בצורך, אני אומר לא, יש לי דברים יותר חשובים.
<שאול קירשנבום: משרד האוצר, אנחנו לא קובעים בתוך התקנות מה יהיה בתוך התקנות של ההסעות.
<שאול קירשנבום: אנחנו לא קובעים - - -
דוד אמסלם: אני לא אמרתי שאתה קובע.
דוד אמסלם: הרי אתה אמרת בעצמך שאתה יושב בתוך הוועדה, אתה גם ער לדברים האלה - זה לא דבר שלא מוכר לך.
<שאול קירשנבום: נכון.
<שאול קירשנבום: וכשעולים הדרישות אנחנו דנים בהן.
<שאול קירשנבום: בתקציב עכשיו נוספו עוד מאות מיליונים לתוספת - -
דוד אמסלם: אני אומר דבר כזה, אני אמרתי את זה גם למנכ"לית בפתיח.
דוד אמסלם: יש שני חלקים מבחינתי - קודם כל שהילד יגיע לבית הספר, זה שלב אל"ף, אחרי זה נתעסק מה הוא עושה בבית הספר.
דוד אמסלם: אבל אם הוא לא מגיע לבית הספר, או מגיע לבית הספר אחרי שלוש שעות בכל כיוון, או שעתיים וחצי, או שעתיים – הבת שלך – אני מניח שאתה לא מוציא אותה בשש בבוקר.
דוד אמסלם: אני בטוח שאם היא הייתה יוצאת בשעה שש בבוקר, אתה היית מתרעם ולא היית מוכן.
דוד אמסלם: אני אומר לך שש בבוקר בהנחת עבודה שזה פחות או יותר מה שקורה בממוצע, לא שלוש שעות, אמרתי שעתיים, מתחילים בשמונה.
דוד אמסלם: אז אם היא צריכה לצאת היא צריכה לקום בשעה חמש – זה נשמע לך סביר?
דוד אמסלם: זה דיון הזוי, זה נשמע לכם סביר?
דוד אמסלם: שנה אני מתעסק עם זה - שנה.
דוד אמסלם: אני שואל את השאלה הזאת שנה, ועונים לי תשובה שנה, ואת התקנון שנה.
דוד אמסלם: שבע ישיבות אני עושה בנושא הזה.
דוד אמסלם: אני יושב ראש ועדת הפנים, לא עובד משרד החינוך, לא שר החינוך, יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת מתעסק עם הסעות של ילדים מוגבלים שבע ישיבות.
<מיכל כהן: אמנם אני לא משרד האוצר, ואני לא מתכוונת להיות מליצת היושר שלהם.
<מיכל כהן: אבל משרד האוצר באירוע התקציב שם 400 מיליון.
<מיכל כהן: שר האוצר ושר החינוך באירוע של התקציב שמו 400 מיליון בחינוך המיוחד.
דוד אמסלם: זה קשור להסעות?
<מיכל כהן: רגע, תן לי לענות.
<מיכל כהן: בחינוך מיוחד אין רק הסעות.
<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, תן לי להשיב.
דוד אמסלם: לא, אני אכוון אותך.
דוד אמסלם: אני כרגע לא עושה דיון האם התקצוב של החינוך המיוחד עלה בנושאים אחרים ומבורכים - יכול להיות, אני לא שם.
דוד אמסלם: הדיון שלי הוא רק על ההסעות.
דוד אמסלם: אז אולי יש פה באג גם בסדרי העדיפות.
דוד אמסלם: אני מניח שאם אתם תגבירו את כל הנושא של החינוך המיוחד, רק הילדים לא יגיעו לבית הספר, אז הכול יהיה בסדר.
דוד אמסלם: תעשו קורסים, תפתחו עוד שעות, רק הילדים לא יגיעו, אז הכול בסדר.
<מיכל כהן: תראה, כאשר לוקחים סוגיה אחת מתוך החינוך המיוחד וחושבים שבסוגיה הזאת נפתור את הכול – לא.
<מיכל כהן: האם אתה צודק בעניין שצריך לדאוג שלא ייסעו ילדים יותר משעה – אתה צודק, גם אנחנו חושבים את זה.
<מיכל כהן: אל תהפוך אותנו לאנשים הרעים שחושבים שהילדים צריכים לנסוע שלוש שעות.
<מיכל כהן: אבל כשאנחנו מנהלים תקציב וצריכים לדאוג לסייעות, וצריכים לדאוג להנגשה, וצריך לדאוג למורים עבורם, וצריך לדאוג לשעות שח"ם, וצריך לדאוג לכל הצרכים שמגיע להם, בסוף כשאתה נמצא בליל התקציב, וכשאתה נמצא מול משרד האוצר, וכשאתה נמצא בקואליציה שאומרת צריך לשמור על התקציב, אי אפשר הכול, אז כן, נתנו לנו 400 מיליון, 200 לכל שנה כדי לנסות להגיע למקום שהיום החינוך המיוחד דורש - סייעות, כיתות.
<מיכל כהן: האם אנחנו צריכים להמשיך את הדיון ולהמשיך לדאוג גם שיהיה בהסעות?
<מיכל כהן: כן, בהחלט.
דוד אמסלם: מנכ"לית משרד החינוך, אני מצטער, אם זאת התשובה שלך, חשבתי שתהיה תשובה קצת יותר אינטליגנטית בעניין הזה.
דוד אמסלם: הרי אני עושה דיון רק על ההסעות.
דוד אמסלם: אני עושה דיון שנה על ההסעות.
דוד אמסלם: אז את יכולה לומר לי שסדרי העדיפויות שלכם אחר, זה בסדר, אני הבנתי מה התשובה שלך.
דוד אמסלם: תגידו, סדרי העדיפות שלנו זה לא להסיע את הילדים האלה.
<מיכל כהן: אני אמרתי, כי אנחנו מסיעים גם היום את הילדים.
דוד אמסלם: שלוש שעות.
<מיכל כהן: תפסיק, נו באמת, אין ילד שנוסע שלוש שעות.
דב חנין: זה היעד שאתם מציגים בנסיעה בינעירונית – שעה וחצי לכל כיוון.
דוד אמסלם: לא, זה שלוש שעות לכל כיון, או שעתיים וחצי לכל כיוון.
<<מיכל כהן: > שמעון אמר לך, שגם היום אנחנו מתקציב משרד החינוך, וממה שיש, בגלל זה אנחנו כל הזמן רודפים אחרי האוצר שיתקצב אותנו בגידול טבעי כדי שנוכל לתת סיוע במקומות אחרים.
<<מיכל כהן: גם היום ילד לא נוסע שלוש שעות.
<<מיכל כהן: האם צריך לנסוע שעתיים?
<<מיכל כהן: - גם שעתיים הוא לא צריך.
<<מיכל כהן: ואם הוא צריך שעה וחצי לנסוע - גם שעה וחצי הוא לא צריך לנסוע ילד לא צריך לנסוע יותר משעה.
דב חנין: גברתי המנכ"לית, אתה נתת לנו תשובה שהייתה תשובה אולי ראויה אם התפקיד שלך היה ראש הממשלה.
דב חנין: היית באה לפה, והיית אומרת – יש כל מיני אילוצים, ביטחון, איראן, עניינים, צריכים לאזן את התקציב, זאת תשובה.
דב חנין: כמנכ"לית משרד החינוך, מה שאנחנו מצפים לשמוע ממך זאת האמירה מה משרד החינוך רוצה להגיע, ועל זה צריך להיאבק.
דב חנין: בסדר, אנחנו מבינים שאתם פועלים באילוץ תקציבי וכדומה.
דב חנין: אבל אם שעה וחצי זה לא סביר ולא אפשרי, אז בואו נוריד את זה מתחת לשעה וחצי.
דב חנין: אנחנו בתור ועדה ניאבק גם במלחמה הזאת.
<מיכל כהן: אנחנו רוצים להגיע לזה לפחות.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים כרגע – הם שואפים לשעה וחצי.
דוד אמסלם: היום זה יכול להיות גם שלוש שעות, הם אומרים הממוצע כנראה זה בין שעתיים לשעתיים וחצי, עוד מעט נשמע את ההורים.
דוד אמסלם: יכול להיות פחות, הרבה פחות, אז אני מניח שאם הם נלחמים על שעה וחצי, אז הרבה פחות זה משהו שמתקרב לשעה וחצי.
דוד אמסלם: אני לא מקבל את מה שאתה אומר - גם ראש הממשלה, זה לא קשור לראש הממשלה.
דוד אמסלם: להיפך, אני חושב שמשרד החינוך זה יושב אצלו באחריות הישירה שלו, הוא צריך להביא את הילדים - איך?
דוד אמסלם: שאלה אחרת כבר.
דוד אמסלם: אני יוצא מהנחת עבודה כזו – אני, כשהיה לי אחריות לנושאים שלי, קודם כל הייתי מבצע אותם, או - - -
<מיכל כהן: דרך אגב, זה באחריות של הרשויות, למה אתה לא אומר שזה אחריות של הרשויות?
דוד אמסלם: קודם כל, אתם אמורים להנחות את הרשויות.
<מיכל כהן: אנחנו מנחים את הרשויות אבל הן לא רוצות להוסיף גם - - -
דוד אמסלם: אני מסביר, ברגע שהרשויות לא יעמדו בחוק, אז אנחנו נטפל ברשויות.
יוסי יונה: איך ישלמו 80 מיליון שקל כאשר הרשויות במצב סוציו-אקונומי - - -
<מיכל כהן: בסדר, אני רק - - -
דוד אמסלם: אגיד לך משהו, יש עוד גורמים אחרים, זאת לא השאלה, אלא אם כן אני לא מבין.
דוד אמסלם: אמרתי, משרד החינוך, זו האחריות שלו להביא את הילדים לבית הספר, לדאוג שיביאו אותם, אולי לא הוא, אולי לא הכול מתקציבו.
דוד אמסלם: אבל הוא מנחה את הרשויות, וזה לא הרשויות עושות מה שהן רוצות.
דוד אמסלם: אם זו התשובה, אז תגידי לי, אז אולי נביא את השלטון המקומי, נתקצב אותם באופן ישיר ונדבר איתם.
דוד אמסלם: אמרתי, כל נושא שאנחנו דנים פה יש בו מצ'ינג.
דוד אמסלם: אנחנו בעצם קובעים מה המצ'ינג והם מתיישרים סביבו, זאת לא השאלה.
דוד אמסלם: אמרתי, ברגע שאתם תתקינו את התקנות, אני מבטיח לכם שתוציאו חוזרי מנכ"ל, ואם הרשויות לא יעמדו בזה, אנחנו נזמין אותם לפה ואנחנו נפעל בהתאם.
דוד אמסלם: לכנסת יש כלים לטפל בגורמים שהם ממלכתיים שהם לא פועלים על בסיס החוק או התקנות, זאת שאלה אחרת.
דוד אמסלם: אני מוטרד ממשהו אחר, מהתשובה שלך.
<מיכל כהן: אני יותר מוטרדת - - -
דוד אמסלם: אני מוטרד מהתשובה, לכן אני מבין למה אני מתעסק עם הנושא שנה.
דוד אמסלם: בגלל שאני מבין שאת חושבת שהנושא הזה נמצא במסגרת עוד סל של אירועים אחרים, או צרכים אחרים.
<מיכל כהן: ממש לא.
דוד אמסלם: אז למה זה לא מתוקצב?
דוד אמסלם: אחרת למה זה לא מתוקצב?
<מיכל כהן: אם היית נמצא ביום חמישי באירוע התקציב, זה היה אחד הנושאים.
דוד אמסלם: אז למה זה לא עלה?
<מיכל כהן: בטח שזה עלה.
<מיכל כהן: עלה והיה על זה דיון.
דוד אמסלם: למה שר החינוך לא עשה על זה משבר?
<מיכל כהן: אני לא אמורה עכשיו להתחיל.
<מיכל כהן: שר החינוך השיג מה שלא השיגו לפניו בחינוך המיוחד.
<מיכל כהן: אפשר להקטין כל הישג.
<דודי מזרחי: זה דיון דמגוגי.
<מיכל כהן: אנחנו פשוט היינו שם.
דוד אמסלם: אתה אומר לי דיון דמגוגי?
<דודי מזרחי: אני משקף מה שאני רואה בדיון.
דוד אמסלם: קודם כל לא קיבלת את זכות הדיבור.
דוד אמסלם: דבר שני, אני לא מקבל את הסגנון שלך.
דוד אמסלם: אם לא היה פה איזשהו פורום יותר רחב, הייתי מוציא אותך עכשיו מהדיון לגמרי.
דוד אמסלם: לי אתה אומר שזה דיון דמגוגי?
דוד אמסלם: לי?
דוד אמסלם: אתה לא מתבייש?
דוד אמסלם: אם זה דיון דמגוגי אולי זו באמת הבעיה שלכם.
דוד אמסלם: אני עובד משרד החינוך?
<דודי מזרחי: אני עובד משרד החינוך.
דוד אמסלם: אז אני מבין, בוודאי, הכול זה פה דמגוגיה.
דוד אמסלם: כל החינוך הוא דמגוגי.
דוד אמסלם: כל ההסעות של הילדים הוא דמגוגי.
דוד אמסלם: הילדים האלה בעצם הם דמגוגים אולי.
<מיכל כהן: אפשר לראות את החינוך המיוחד.
דוד אמסלם: אתה לא מתבייש בהערה שלך?
<דודי מזרחי: אם תיתן לי זכות דיבור, אני אתבטא ואגיב בהתאם.
דוד אמסלם: לא נתתי לך, אז אתה גם זורק הערה כזאת.
<דודי מזרחי: לא יכולתי - - -
<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, אנחנו לא באנו להתנצח, ואל תהפוך אותנו לפקידים רעים, כי זה לא הוגן מה שאתה עושה.
<מיכל כהן: אנחנו נלחמים על תקציב החינוך בדיוק כמו שנאמר פה, חבר הכנסת, אנחנו תפקידנו להביא כמה שיותר תקציב לחינוך.
<מיכל כהן: בחינוך אין אף פעם מספיק.
<מיכל כהן: הצלחנו להשיג את מה שהצלחנו להשיג.
<מיכל כהן: אפשר תמיד לשבת ולומר לנו – לא השגתם מספיק - או.
<מיכל כהן: קיי.
<מיכל כהן: לא השגנו מספיק.
<מיכל כהן: אבל כשאנחנו נלחמנו על תקציב, על סדר העדיפות העליון של שר החינוך בתקציב היה חינוך מיוחד.
דוד אמסלם: ההסעות?
<מיכל כהן: גם ההסעות.
דוד אמסלם: למה לא לקחתם את זה להסעות?
<מיכל כהן: כי אנחנו צריכים לפתוח כיתות, ואנחנו צריכים לתת סייעות לילדים.
דוד אמסלם: אבל אתם צריכים קודם כל להביא את הילדים.
<מיכל כהן: צריכים לתת לסייעות לילדים, והיום הילדים מגיעים לבית הספר.
<מיכל כהן: אתה צודק שאנחנו רוצים שירות יותר טוב.
<מיכל כהן: אבל עדיין כשילד גם כאשר מסיעים אותו שעה וחצי או שעה ושלושת רבעי, הוא צריך להיכנס לכיתה שיש בה סייעת ויש בה מורה, ויש בה שעות שח"ם, ויש בה טיפולים.
<מיכל כהן: אז אי אפשר לחשוב שכל החינוך המיוחד מתמצא בסיפור של אם הצלחנו להוריד בעוד חצי שעה.
<מיכל כהן: אם זה חשוב, אני חוזרת ואומרת כן.
<מיכל כהן: אל תהפוך אותנו לקלגסים, ואל תהפוך אותנו לאנשים רעים.
דוד אמסלם: את מטיפה לי מוסר - - -
<מיכל כהן: אני לא מטיפה לך.
<מיכל כהן: כי אתה כל הזמן אומר, למה לא הבאתם - - -
דוד אמסלם: בוודאי, אני אסביר לך למה.
<מיכל כהן: לא הצלחנו להביא את הכסף, מותר להגיד - - -
דוד אמסלם: זה בדיוק מה שמטריד אותי.
דוד אמסלם: הרי אני גם בן-אדם מן היישוב.
דוד אמסלם: אני עכשיו שומע את ההורים שנה.
דוד אמסלם: אני לא בטוח שאת שמעת אותם כמוני.
<מיכל כהן: תתפלא - - - אני לא מקבלת - - -
דוד אמסלם: אני עכשיו עושה כאן דיונים, ואני שומע, ואני מבין את חומרת הבעיה, ואני מגדיר אותה.
דוד אמסלם: אני, בהיגיון שלי, ולכן אני מנסה להבין את ההיגיון שלכם.
דוד אמסלם: כפי שאמרתי, ההיגיון שלי לפני שבכלל פותחים, או בכל מתעסקים בנושא הפדגוגי בתוך בית הספר – כן סייעת, לא סייעת, שהילד יגיע לבית הספר.
דוד אמסלם: אם לי היה ילד מיוחד, לא שעתיים, אף ילד לא מגיע – אני אספר לך.
דוד אמסלם: אני עשיתי פה שבעה דיונים, שמעתי את הסיפורים הפרטניים של ילד שהגיע כשלוש שנים, אני לא רוצה לספר לך מה תיארו איך הוא הגיע לבית הספר.
דוד אמסלם: הייתה פה ילדה קטנה לפני שבועיים שהתחננה רק לדבר אחד – תיקחו אותי לבית הספר.
דוד אמסלם: אז אני חי את הסיפורים של האנשים, ולכן, אני מתפלא ואני המום מהתשובה שלך.
דוד אמסלם: עכשיו מה את עשית?
דוד אמסלם: לקחת את זה כאילו עכשיו חבר'ה, אנחנו רעים, לא רעים, כן רעים.
דוד אמסלם: רבותיי, הדיון כאן זה ההסעות בלבד, זה ההסעות של ילדים מוגבלים.
דוד אמסלם: עכשיו אני לא ציפיתי שתבואי ותגידי לי עכשיו שאנחנו טובים בדברים אחרים.
<מיכל כהן: לא, זה לא מה שאמרתי.
<מיכל כהן: חבר הכנסת חנין אמר: "זה תפקיד של ראש הממשלה או לא ראש הממשלה".
<מיכל כהן: אני שיקפתי את אלו נושאים עלו לתקציב, אפשר להמשיך.
<מיכל כהן: אנחנו אנשי משרד החינוך מיישמים מדיניות של ממשלה, אי אפשר להפוך אותנו לקובעי המדיניות, נקודה.
דוד אמסלם: אז מה, נזמין את ראש הממשלה לדיון – אתם רוצים שאני אדבר אתו?
דוד אמסלם: אם אתם חושבים שהוא אחראי על הנושא, בסדר, אני רואה את זה אחרת.
<מיכל כהן: אני אומרת לך, את מה שאנחנו השגנו, השגנו הרבה יותר ממה שהשגנו עד היום לחינוך המיוחד - האם זה מספיק?
<מיכל כהן: - לא.
דוד אמסלם: לא, אבל זאת לא השאלה.
דוד אמסלם: זה הדיון?
<מיכל כהן: אבל מה זה - זה הדיון?
<מיכל כהן: אתה לא יכול לקחת נקודה ולהגיד, זה כל הדיון - - -
דוד אמסלם: מיכל, אני מחליט איזה דיון אני עושה.
דוד אמסלם: אני לא ביקשתי שתתייחסי עכשיו כרגע שאתם צובעים את הכיתות, זה לא מעניין אותי.
דוד אמסלם: הדיון שלי הוגדר – הסעות לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
<מיכל כהן: התשובה היא שלא תוקצבנו עבור הסעות, זו התשובה.
<מיכל כהן: אנחנו יכולים לעשות את מה שאנחנו יכולים לעשות.
<מיכל כהן: לא תוקצבנו ב-180 מיליון שקלים.
דוד אמסלם: אני אחזור חזרה שוב פעם לאוצר, בוא ספר לנו למה אתם לא תקצבתם אותם, אלא אם כן היו להם דרישות אחרות ודברים אחרים, ואז אתם דיברתם באופן כללי, בלי להיכנס לתוספת, אמרתם להם, קחו עוד 400 מיליון, תעשו מה שאתם רוצים עם זה, והם החליטו לקחת את זה למקום אחר לא להסעות.
<שאול קירשנבום: כמו שהמנכ"לית אמרה, הרבה נושאים עלו, דנו בהם, יש אילוצים תקציביים, ואנחנו גם בנושא הזה נמשיך לדון, הסיפור לא נגמר.
דוד אמסלם: שאלתי שאלה פשוטה, מי קיבל את ההחלטה הזו שהנושא הזה לא מתוקצב, אתה?
<שאול קירשנבום: ההחלטה היא ל- - - משותף.
דוד אמסלם: שאלתי, אתה?
דוד אמסלם: מה זה משא ומתן, מה אתה אומר להם?
<שאול קירשנבום: יש אילוצים תקציביים.
דוד אמסלם: שאלתי, אתה נתת להם תוספת לחינוך המיוחד?
דוד אמסלם: אם היא הייתה אומרת לך שהיא לוקחת את זה להסעות היית מתנגד?
<שאול קירשנבום: אנחנו לא קובעים למשרד את סדרי העדיפויות שלו.
דוד אמסלם: זאת אומרת, אתה אומר לי, אנחנו נתנו את ה- - - והמשרד החליט לאן זה הולך.
<שאול קירשנבום: המשרד הציף את הדרישות, יש דרישות משמעותיות במסגרת האילוצים התקציביים.
<שאול קירשנבום: אנחנו נמשיך לבדוק גם את הנושא הזה - לא מדובר בסוף פסוק.
דוד אמסלם: מה שר האוצר עונה?
אכרם חסון: השר אמר שמשרד החינוך קיבל כמעט כל מה שביקש, ואנחנו לא התערבנו לו באיזה נושאים.
אכרם חסון: אנחנו ראינו מחויבות לתמוך בחינוך, והחינוך מה שקיבל השנה ובשנה הבאה לא היה אח ורע בהיסטוריה של האוצר מול משרד החינוך.
אכרם חסון: לכן אם היו באים ואומרים שיש בעיה מיוחדת עם ההסעות, היינו מוצאים דרך לפתור אותה, אבל מה שביקשו קיבלו.
אכרם חסון: אני רק מתרעם על דבר אחד, דודי, אתה יודע כמה שאני מכבד אותך.
אכרם חסון: אם אתה עושה דיון שביעי, ואתה רואה שהדברים לא מתקדמים, צריכים להיות החלטות קשות מאוד כאן.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה רק לומר לכם שלקח לי הרבה מאמץ להביא את המנכ"לית לפה, זה לא היה פשוט להביא אותה לפה.
דוד אמסלם: גם לדיון הזה בדיון השביעי.
דוד אמסלם: אז אמרתי, יכול להיות שבפעם הבאה נביא גם את שר האוצר וגם את שר החינוך לכאן.
דוד אמסלם: אביבית, בואי ספרי לנו מה הפערים?
דוד אמסלם: ספרי לנו גם מה המצב האמתי.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: תודה רבה, אדוני היושב ראש, קודם כל אני חייבת לומר: "אשר יגורנו בא לנו".
< אביבית ברקאי-אהרונוף: ההתמהמהות הזאת ומשיכת הזמן בהבאת התקנות לוועדה מביאה את אותותיה.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: היה ברור כי התקנות האלה ידרשו תוספת תקציב, וזה שהתקנות מובאות רק היום, והן לא הגיעו אלינו, כי לפי מה שאני רואה כעת, התקנות שדנו אתנו הארגונים עליהן, כללו גם את מספר הילדים המרבי בכל הסעה, גם את זמן ההסעה, בעצם כל מה שכתוב כאן – העלאת רמת השירות, שהכותרת אני חייבת לציין מקוממת, כי אנחנו מדברים על השרות עצמו, לא על איזושהי רמת שרות שאנחנו מבקשים.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שזמן סביר של הסעה זה שירות מינימלי, זה לא העלאת רמת השרות.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: על כל פנים, כל הנושאים הללו היו בטיוטת התקנות שדנו אתנו עליהן, ולכן, מאוד חורה לי, ואני מניחה שלכולנו, שהן בכלל הושמטו מטיוטת התקנות.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: עוד דבר, אדוני היושב ראש, הילדים האלה הם זכאים להסעה על-פי החוק כבר היום.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: החוק הוא משנת 95', והוא קובע שילד עם מוגבלות כהגדרתו בחוק, שזה אומר – ילד שאינו מסוגל לנסוע בכוחות עצמו זכאי להסעה.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: בעצם אנחנו אומרים כאן, אנחנו נחלק את התקציב אבל לא ניתן למי שזכאי.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: מי שזכאי להסעות, זכאי גם להסעה.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: הזכאות היא שוות ערך.
<מיכל כהן: הוא לא נוסע שלוש שעות.
דוד אמסלם: מה זה סתם?
דוד אמסלם: היה פה ילד שנסע שלוש שעות, אז אל תגידי לי סתם, למה את אומרת סתם?
<מיכל כהן: אתם - - -
דוד אמסלם: כמה זמן ילד כזה נוסע?
דוד אמסלם: לא נוסע שלוש שעות.
<מיכל כהן: לא, הוא לא נוסע שלוש שעות.
דוד אמסלם: אז כמה זמן הוא נוסע?
<מיכל כהן: אנחנו גם נותנים חריגים.
דוד אמסלם: שאלתי כמה הוא נוסע.
<מיכל כהן: הוא נוסע יותר מאחד וחצי ופחות משתיים.
דוד אמסלם: דרך אגב, גם הם מודים לא מקבל.
<שמעון אבני: אתה רוצה שאני אביא לך דוגמאות שאנחנו קיצרנו זמן נסיעה, והורה רוצה - - -
דוד אמסלם: שמעון, אני הרי בדיונים שמעתי אותך הרבה, שמעת גם את הסיפורים.
דוד אמסלם: המנכ"לית הגיעה פעם ראשונה, אז היא שומעת - - -
< אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני היושב ראש, אני רק מזכירה שבפעם שעברה גם נטען שאין הסעה של ילדים בני שלוש שנוסעים לבד, ויש.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: הגיעה אלינו פנייה של הסעה של עשרה ילדים בני שלוש שהם נוסעים לבד ללא מלווה, אז יש דברים, ושמענו בפעם שעברה את בתה של אסתר שנוסעת שעתיים לכל כיוון.
< אביבית ברקאי-אהרונוף: יש מקרים כאלה, וגם אם יש מקרים - - -
דוד אמסלם: דרך אגב, יש פה איזה סעיף – הצמדת ליווי להסעות ילדים בחינוך המיוחד הקל בגילאים שלוש עד שש, עלות מוערכת 40 מיליון שקל, זה נקרא העלאת רמת שירות.
דוד אמסלם: זאת אומרת, גם הם מודים שילד בגיל שלוש לא מקבל ליווי, הוא צריך לקבל והוא לא מקבל, וזה לא בסדר העדיפויות – זה נשמע לכם סביר?