GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל פינצ'וק: ובמשך שנים עמותת אס"ף הייתה התחנה כמעט הראשונה שאליה הם הגיעו אחרי שהם נזרקו פה בדרום תל אביב.
<מיכל פינצ'וק: זו עובדה וזה אני יודעת כעובדה, כעמותת אס"ף.
<מיכל פינצ'וק: אנחנו חושבים שבכוחה של מדינת ישראל לפתור את הבעיה שקיימת פה, אנחנו חושבים שהבחירה של המדינה להסתפק בהקמת מתקן כליאה היא לא הפתרון.
דוד אמסלם: איך את חושבת שהמדינה צריכה לפתור את זה?
<מיכל פינצ'וק: אני חושבת שמדינת ישראל צריכה לעודד פיזור של מבקשי המקלט ברחבי ישראל.
<מיכל פינצ'וק: הכול מפורסם באתר שלנו, זו לא עמדה אישית שלי כמובן.
דוד אמסלם: (בהמשך סיור)
<סיגי גבריוט: (אומר דברים בשפה האנגלית להלן התרגום החופשי): תודה שהזמנתם אותי.
<סיגי גבריוט: שמי סיגי, אני בישראל תשע שנים ואני באתי לישראל כי הייתה לי בעיה גדולה באריתריאה, ארצי.
<סיגי גבריוט: אני פה עכשיו ואני בודקת את השינויים בארצי שלי ואני אחזור לשם, אני לא אשאר פה כל חיי בישראל, כי אני יודעת שזה קשה לחברה הישראלית שאנחנו, הזרים, פה וזה גם קשה לנו להיות רחוקים מהארץ שלנו, רחוקים מהמשפחות שלנו.
<סיגי גבריוט: כמו שאתם יודעים, הישראלים, שגרים רחוק מהמשפחות שלהם, זה אפשרי?
<סיגי גבריוט: זה לא, כי אתם מתגעגעים לאבא, לאחים ואחיות, לאמא, זה קשה לכם, וגם לאמא, היא בוכה כל הזמן משום שהיא מתגעגעת לילדים שלה.
<סיגי גבריוט: היא גרה לבד באריתריאה, כמו רוב ההורים שנשארו אחורה לבד.
<סיגי גבריוט: יש להם חמישה-שישה ילדים, אבל הם הושארו לבד בגלל המשטר.
<סיגי גבריוט: זה לא קל לנו וזה גם לא קל לחברה הישראלית.
<סיגי גבריוט: אבל אנחנו מבקשים מהחברה הישראלית לסמוך עלינו.
<סיגי גבריוט: אנחנו סובלים במולדת שלנו ואנחנו גם סובלים פה בהמתנה בישראל.
<סיגי גבריוט: אנחנו צריכים את עזרתכם, חבר'ה.
<סיגי גבריוט: תדמיינו לעצמכם שאתם משאירים את הילדים הצעירים שלכם ואתם עוזבים לשנים, זה לא קל להיות ללא הילדים שלך, זה באמת קשה.
<סיגי גבריוט: קשה לי אפילו לדבר, משום שזה קשה לי רגשית לבטא כמה אני מתגעגעת להוריי, כמה אני מתגעגעת לתרבות שלי, כמה אני מתגעגעת למי שהייתי באריתריאה.
דוד אמסלם: (בישיבה)
דוד אמסלם: אנחנו מתחילים את הדיון.
דוד אמסלם: קודם כל צהריים טובים לכולם.
דוד אמסלם: קודם כל תודה על הסיור, אני רוצה להודות לחיים על הסיור, אני רוצה להודות גם לשירי רוטמן, מנהלת המרכז, על האירוח ועל הטרחה באירוח.
דוד אמסלם: כמובן אני רוצה להודות גם לסוזי ועובד, שהם מבחינתי האנשים שהכניסו אותי לתמונה מבחינת התושבים, ביקשו ממני שאני אגיע לסיור, כמובן רובי ושמוליק, באמת תודה רבה על זה שאתם מלווים אותנו כאן.
דוד אמסלם: עכשיו הסתיים הסיור, אני מתחיל קטע קטן של דיון בוועדה.
דוד אמסלם: עכשיו באופן פורמלי תחשבו שאתם בכנסת, מתחיל עכשיו דיון פורמלי של הוועדה.
דוד אמסלם: אז אני רוצה לשמוע בקצרה את חברי הכנסת, בגלל שהם באו לסיור, אחרי זה שניים-שלושה תושבים ואחרי זה אני אסכם.
דוד אמסלם: בגדול, אני מבקש לא לחזור אחד על דברי השני, אנחנו התרשמנו, אני לפחות ראיתי את התמונה והתרשמתי.
דוד אמסלם: אם מישהו רוצה להעלות איזה שהוא נושא שהוא חושב שאולי לא שמנו לב אליו, זה הזמן.
דוד אמסלם: בסיכום שלי יהיה דיון בכנסת, דיון מקצועי שנזמין את פקידי הממשלה וכו', זה לא הדיון כרגע, זה יותר היה מבחינתי דיון התרשמות, מה שאמרתי לכם, שאנחנו נבוא ונתרשם.
דוד אמסלם: לפעמים טובה תמונה אחת מאשר אלף מילים, לפעמים כשאתה רואה את הפלאש אתה מבין את התמונה בשנייה מאשר מישהו מסביר לך ארבע שעות.
דוד אמסלם: נתחיל, נעבור לחברי הכנסת ואחרי זה נעבור לתושבים ונסכם.
דוד אמסלם: בבקשה, תמר
תמר זנדברג: תודה, אדוני היושב ראש, על היוזמה של הסיור הזה, תודה לחבר המועצה חיים גורן, על ההובלה של הסיור, ולשאר הנציגים, גם השכונות, התושבים, הארגונים, כל מי שהיה פה.
תמר זנדברג: אזור דרום תל אביב, אני אומרת את זה גם בתור תל אביבית, גם בתור חברת מועצה לשעבר וגם בתור חברת כנסת, חברת ועדת הפנים, זאת הקדנציה השנייה.
דוד אמסלם: חבר'ה, אני מבקש רק דבר אחד, היות שאני אמרתי שזה כרגע דיון פורמלי של הוועדה אז תחשבו שאתם בכנסת.
דוד אמסלם: מי שירצה להפריע אני אוציא אותו ואם יפריעו יותר אז אני אוציא את כולם ואני אשאר רק עם הח"כים, אני באתי בשבילכם.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש, לא הערות, גם אם היא טועה, גם אם אתם חושבים שאתם לא מסכימים איתה - - -
תמר זנדברג: עוד לא אמרתי כלום כבר אני טועה?
דוד אמסלם: אמרתי, גם אם אתם חושבים שאתם לא מסכימים איתה ב-180 מעלות אני מבקש לא להתייחס.
תמר זנדברג: אני רוצה בעיקר להודות לחלק מהתושבים שניגשו ספציפית אליי וראו בי בין אשמה לאחראית לכל מיני דברים.
תמר זנדברג: אני באמת רוצה להודות לכם על ההערות האלה, אני רוצה להגיד לכם שאני חשבתי הרבה בזמן הסיור איך זה יכול להיות שיש כאן אחד, שניים, שלושה, ארבעה, לפחות ארבעה-חמישה חברי כנסת ממפלגת השלטון זה שבע שנים, שהגיעו באמת לחצר האחורית, לא של מדינת תל אביב, של מדינת ישראל, מקום שאין דרך אחרת להגדיר אותו מאשר אזור אסון לאומי שצריך היה לקבל תכנית שיקום לאומית, תכנית של השקעת כספים מסיבית בתשתיות, דיור, רווחה, שיטור, ביטחון אישי, חינוך, תרבות, כל אותם דברים שבחלקם נגענו בסיור, ואחרי ההזנחה הזו נציגי מפלגת השלטון זה שבע שנים היו צריכים לקבל כאן, אתם יודעים מה?
תמר זנדברג: אם לא עגבניות לפחות תביעה לדין וחשבון הרבה הרבה יותר נוקב.
תמר זנדברג: במקום זה מה שראינו היום בשטח, רבים מאיתנו באמת לא בפעם הראשונה, זה את התוצאות של מדיניות.
תמר זנדברג: אנחנו אומרים בהרבה דברים, אין טעויות, יש מדיניות ופה יש מדיניות של נסיגה והזנחה שיטתית ומכוונת מזה שנים שאלה התוצאות שלה והתוצאות שלה זה עוול על עוול על עוול, בכל ההיבטים.
תמר זנדברג: קודם כל בתחום ההשקעה.
תמר זנדברג: חברים, כשמוציאים תחנות שיטור קהילתיות מהשכונות ובונים מטה ארצי אז התוצאה תהיה פחות ביטחון אישי, כשמבטלים את פרויקט שיקום שכונות לשכונות שהכי צריכות התוצאה תהיה הזנחה עוד יותר, כשלא בונים מוסדות חינוך ובריאות וטיפות החלב מפקירים אז התוצאה תהיה שאין שירותי בריאות.
תמר זנדברג: זה פשוט אחד תוצאה של השני.
תמר זנדברג: פעם שנייה, בתחום ההגירה, כאשר יש במדינת ישראל, ביקשתי את הנתון ונמסר לי, לפחות 40,000 נתינים זרים שהם אינם בני הרחקה, כלומר פתרון הגירוש הוא לא אפשרי מכל מיני סיבות, אז הם יהיו פה והם יהיו פה, או שהם יעבדו ויש להם היתר, או שהם יגנבו או שהם יכו או שאני לא יודעת מה הם יעשו ומנגד כמה עשרות אלפים, יגיד לנו נציג משרד הפנים, נכנסים מדי שנה ומפוזרים בעבודה ברחבי הארץ, פיזור גם גיאוגרפי, גם כלכלי, בחקלאות, בקיבוצים, במושבים, במשקים, בצפון, בדרום, בבקעה, באיפה שאתם לא רוצים, ואלה פה.
תמר זנדברג: באמת, כמה חלם צריך בשביל לא לעשות אחד ועוד אחד?
תמר זנדברג: בשביל לא לקחת את אלה שכבר פה ואי אפשר להרחיק אותם ולתת להם לעבוד במקומות שמדינת ישראל נותנת עבודה לזרים, לא לישראלים.
תמר זנדברג: בתווך התושבים.
<קריאה: תשאלי אותם אם הם רוצים לעבוד בחקלאות.
דוד אמסלם: גברתי, לא.
יעל גרמן: אז גם אני רוצה קודם כל להודות לך על כך שיזמת והזמנת ועל כך שאנחנו כאן, אבל אני בתחושה קשה.
יעל גרמן: קודם כל אי אפשר אחרי הסיור הזה, המטלטל, שלא להיות בתחושה קשה.
יעל גרמן: תחושה קשה שלכם ותחושה קשה של מי שנמצא כאן ותחושה קשה מהצד של האריתראים, מכל מי שנמצא כאן.
יעל גרמן: התחושה היא פשוט מטלטלת וקשה.
יעל גרמן: אבל יותר מזה, אני מרגישה שאנחנו הגענו אחרי מסדר מפקד וכולם ציינו את זה, זאת אומרת שאני לא מרגישה , למרות שהזדעזענו, שראינו את התמונה האמיתית.
יעל גרמן: אני קבעתי בשקט, לא ברוב עם והדר, לבוא הנה בלילה כדי לראות את התמונה האמיתית ואני אעשה זאת.
יעל גרמן: אני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב לראות באמת ואני גם רוצה לבקר בבתים של האריתראים ושל הסודנים, גם שם היה לי חסר שלא נכנסנו.
יעל גרמן: אבל יותר מכול, אדוני היושב ראש, התחושה הקשה שלי היא שכל פעם שמגיעה משלחת כזו אנחנו מעוררים תקוות בלב התושבים, הנה, הגענו, חברי כנסת שכביכול יש להם את היכולת לשנות, ראינו, שמענו, אנחנו יושבים ומדברים, אבל בפועל אנחנו לא יכולים לעשות שום דבר.
יעל גרמן: לא אתה, אדוני היושב ראש, בוודאי שלא אני ותמר ואפילו לא חברי הקואליציה וזה לא שאין פתרון, יש פתרון.
יעל גרמן: כי גם אליי ניגשו התושבים, לא כל כך האשימו אותי, אבל דיברו איתי באמת ממררת ליבם, מהכאב הנורא שלהם, גם תושבים, לא רק אתם, גם כאלה שכשעברנו, בעלי עסקים, ניגשו, דיברו, ביקשו באמת להסביר את המצוקה וביקשו מענה.
יעל גרמן: חלקם באו ואמרו 'אין פתרון', אז אין דבר כזה שאין פתרון.
יעל גרמן: התחלתי ואמרתי, אבי ז"ל לימד אותי שהפתרון נולד לפני הבעיה.
יעל גרמן: תחשבו כמה שזה חכם, לכל בעיה יש פתרון, רק מה?
יעל גרמן: צריך קודם כל להכיר את הבעיה ושנית, לרצות לפתור אותה.
יעל גרמן: הרצון לפתור אותה נמצא בממשלה, שם צריך לקבל החלטה על מדיניות.
יעל גרמן: אני רוצה להציע לכם את הפתרון.
<קריאה: תבדקי במשרד החוץ, סליחה שאני מעירה, אבל תבדקי טוב טוב במשרד החוץ.
דוד אמסלם: זו פעם שנייה שאת מעירה.
דוד אמסלם: פעם שלישית, הייתי מציע שתקומי ותצאי לבד.
יעל גרמן: אני שמעתי ואני אבדוק.
יעל גרמן: אני רוצה להציע לכם את הפתרון שאני אמרתי, דרך אגב, אדוני היושב ראש, גם בוועדה, פתרון שלהערכתי הוא הפתרון הנכון והוא קודם כל להכריז על שלוש השכונות האלה, שפירא, נווה שאנן ושכונת התקווה, כאזור עדיפות לאומית.
יעל גרמן: יש אזורי עדיפות לאומיים במדינה במצב הרבה יותר טוב ממה שאני ראיתי כאן, ששם נותנים לתושבים נקודות זכות, ששם נותנים להם תמריצים, גם לתושבים וגם לבעלי העסקים, ששם מאפשרים פיתוח, ששם משקיעים בתשתיות.
יעל גרמן: שלוש השכונות האלה חייבות להיות מוכרזות על ידי המדינה כאזור עדיפות א' על כל המשתמע מכך.
יעל גרמן: היה מגיע שהם יוכרזו כך גם אם לא היו פה הפליטים, אבל בוודאי, על אחת כמה וכמה, כאשר יש פליטים.
יעל גרמן: אבל זה רק צד אחד של המשפחה.
יעל גרמן: אני לא יכולה להתעלם, כשאני באה הנה, גם מן המצוקה של הפליטים, אותם פליטים שלא יכולים לחזור לארצם.
יעל גרמן: מי שכאן היום בא כדי למצוא עבודה, באמת אין לי עליו רחמים, צריך לעשות את מה שצריך לעשות, ואם צריך לסלק אז לסלק, אני לא חושבת שזה צריך להיות מקום עבודה וזה הפתרון, לא, אבל אם יש כבר פליטים ומדינת ישראל לא יכולה להוציא אותם, היא לא מסוגלת להוציא אותם, אז בבקשה שיטרחו בממשלה ויקדישו את המאמצים ויפזרו אותם ברחבי מדינת ישראל וייתנו להם רישיונות עבודה וייתנו להם את האפשרות לביטוח בריאות, כדי שהם יהיו בריאים, בין השאר כדי שלא ידביקו גם את התושבים, אבל קודם כל בשביל עצמם שיהיו בריאים ויאפשרו להם לגדל את הילדים.
יעל גרמן: רוצה לומר, הפתרון הוא - - -
דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, קחי לך שני משפטים.
יעל גרמן: אני מסיימת.
יעל גרמן: משפט סיום, רוצה לומר שהפתרון הוא במדיניות של הממשלה ובהשקעת משאבים, בהשקעה בשכונה ובהשקעה, כן, גם בפליטים.
אמיר אוחנה: אני אמנם חבר כנסת רק חודשיים ואפילו לא חבר בוועדת הפנים, אבל את המאבק הזה של תושבי שכונות דרום תל אביב אני מלווה שנים בהובלת חלק מהאנשים שאני מכיר ומזהה כאן, חלק ודאי נוספים, שפי, סוזי, אילה, קצב, עובד שאני עכשיו לא רואה.
אמיר אוחנה: התושבים האלה באמת עוברים גיהינום.
אמיר אוחנה: כמו שאמרו, כתבו לי בפייסבוק, אנחנו ראינו את השכונה אחרי שהיא עברה גבות, שפם, שחי, גילוח, צחצוח.
אמיר אוחנה: האנשים שחיים כאן מפחדים אחרי חמש בערב לצאת מהבתים שלהם.
אמיר אוחנה: אני דיברתי עם מפקד המשטרה, שגם לו חייבים להגיד מילה טובה, הוא עושה עבודה נהדרת יחד עם אנשיו, 80% ממעשי האלימות שמבוצעים פה מבוצעים על ידי מסתננים.
אמיר אוחנה: אנחנו מדברים על פשיעה שבעיקרה זה שוד.
אמיר אוחנה: אני קיבלתי דיווחים מכמה וכמה אזרחים שהם פשוט נכנסו לכאן לשכונה בטעות בשעה הלא נכונה, נתנו להם מכות, לקחו מהם את הטלפונים, כסף וכו'.
אמיר אוחנה: אני לא בעד השלכת עגבניות על אף אחד, אני חושב שהשלכת עגבניות זו אלימות, אבל אם כבר מישהו היה צריך לחטוף עגבניות, ולו וירטואליות, זה מי שעומד מאחורי כל ניסיון שהממשלה הזו והממשלות הקודמות עשו כדי להוציא את המסתננים מכאן.
אמיר אוחנה: זה מי שהיה צריך לחטוף עגבניות ולא הממשלה שמנסה לעשות.
תמר זנדברג: איזה ניסיונות?
אמיר אוחנה: אני לא הפרעתי לך.
אמיר אוחנה: איזה ניסיונות?
אמיר אוחנה: מי עותר לבג"צ בכל פעם שחוק המסתננים עולה?
אמיר אוחנה: מי עותר לבג"צ?
אמיר אוחנה: אנחנו עותרים לבג"צ?
אמיר אוחנה: מי פועל נגד הצעות החוק הללו?
דוד אמסלם: אמיר, רק שנייה.
דוד אמסלם: אני הסברתי - - -
<קריאה: לנו אין כסף, אנחנו מקבלים תרומות.
תמר זנדברג: יותר מהממשלה, נכון?
תמר זנדברג: לממשלה אין כסף, הממשלה ענייה.
תמר זנדברג: אני רוצה שאלת הבהרה.
דוד אמסלם: אין שאלות הבהרה.
דוד אמסלם: אתם מכירים את הכללים אצלנו.
דוד אמסלם: את, אני הקפדתי לתת לך לדבר הכי הרבה זמן, לאף אחד לא נתתי להפריע לך.
דוד אמסלם: שאלת הבהרה זה הפרעה, מבחינתי זה הפרעה.
דוד אמסלם: דרך אגב, לא מוחאים כפיים לאף אחד.
דוד אמסלם: אנחנו לא באצטדיון.
דוד אמסלם: גם אם מגיע.
דוד אמסלם: אמרתי, בכנסת לא מוחאים כפיים.
דוד אמסלם: זה הכנסת עכשיו.
אמיר אוחנה: אני חושב שעל זה לפחות תהיה לנו הסכמה, אתם כוועדת פנים, אני עוד לא חלק מוועדת הפנים, אבל אני חלק מהכנסת, צריכים לצאת בקריאה למשרד הפנים לבצע את הבדיקות הנדרשות, לראות מי הוא מסתנן ומי איננו מסתנן.
אמיר אוחנה: מי שנכנס לכאן שלא כחוק צריך לצאת מכאן.
דוד אמסלם: חבר הכנסת אורן חזן, בבקשה.
אורן אסף חזן: אני אשתדל לקצר.
דוד אמסלם: כשאתה אומר את זה אני מכין את עצמי לזה שאתה מאריך.
אורן אסף חזן: אני מאוד נזהר בדבריי, אבל אני רוצה, כהרגלי בקודש, דווקא להתחבר לחלק מהדברים בדבריה של יעל גרמן.
אורן אסף חזן: תכל'ס, נכון, אנחנו כל פעם באים, אתם מדברים, מספרים סיפורים ושום דבר לא קורה.
אורן אסף חזן: צריך לדפוק על השולחן ולהגיד את האמת, אין להם מקום פה, נקודה.
אורן אסף חזן: צריך לקחת אותם ולהוציא אותם מפה.
אורן אסף חזן: בלי סיסמאות, בלי דיבורים, בלי יותר מדי חשבון לזכויות כאלה ואחרות של אנשים באמתלה של זכויות אדם פוגעים בזכויות האזרחים כאילו לאזרחי תל אביב אין זכויות אדם, להם לא מגיע שום דבר.
אורן אסף חזן: כשאמרתי לחלק מדבריה, אני חושב שיותר נכון לקרוא למקום הזה, לא אזור עדיפות לאומית, אלא אזור מוכה אסון.
אורן אסף חזן: יש משהו שכולם פה מפספסים, זה מה שהכי כואב לי, שהצרה הזאת היא לא צרה של דרום תל אביב, היא שלנו, כי היום כשפגשתי מישהי בכניסה למסיל"ה, שאלתי אותה 'מאיפה את?' אז היא אמרה לי 'אני מאריתריאה', 'כמה זמן את בארץ?' 'ארבע שנים', 'מה את עושה פה?
אורן אסף חזן: ' 'חיה', 'עובדת?', 'לא', 'ילדים כמה יש לך?' 'שלושה', 'מאיפה הם באו?' 'אחד הגיע איתי ושניים פה ואני עכשיו בדרך לעוד ילד'.
אורן אסף חזן: אז אם יש פה מישהו שלא מבין שבעוד כמה שנים, אם היום אנחנו חושבים שהבירה שלהם היא תל אביב רק בסופי שבוע, הבירה שלהם בתל אביב תהפוך להיות יום יום, אז הוא מתבלבל.
אורן אסף חזן: ואם אנחנו, והביקורת שלי היא כלפי עצמנו, כן, כי תמר צודקת, אנחנו הממשלה ואנחנו השלטון ואם אנחנו לא נמשול ואנחנו לא נבצע את הדברים אז אנחנו לא נבוא בביקורת, לא כלפיהם על הבג"צים ולא כלפי אף אחד אחר, הביקורת שלי היא כלפינו כי אני חושב שהדרך היחידה שבה אנחנו נצליח לשנות זה לא לפחד לבוא גם לראש הממשלה ולהגיד לו 'אדוני ראש הממשלה, הבנו, עשית צעד ענק עם הגדר, אבל זה רק תחילת התהליך'.
אורן אסף חזן: סיפור קצר שאני יכול לשתף אתכם, שהייתי ביחד עם עובד אצל שגריר אריתריאה, פגישה שהייתה ארוכה, נעימה ועם הרבה תובנות.
אורן אסף חזן: וכשאני אומר 'אנחנו אשמים' אז פתאום גיליתי פעם ראשונה שכשהראשונים הגיעו לישראל אז קיבלו אותם בסבר פנים יפות, עם ארוחה חמה, וקבלת פנים, היה חסר שם רק שטיח אדום, אני בטוח שזה רק בגלל שזה מדבר אז היה קשה ל - - - והם קיבלו טופס ירוק, ואז מה קרה?
אורן אסף חזן: כולם התקשרו הביתה ואמרו 'בישראל מחלקים גרין קארד'.
אורן אסף חזן: חבר'ה, בישראל לא מחלקים גרין קארד, ישראל היא לישראלים, נקודה.
אורן אסף חזן: חד משמעית.
אורן אסף חזן: מפה אני אומר לכם שאת התהליך שהתחלתי עם עובד ועוד חברים פה, אני מבטיח לכם שכמו שאני יודע להגיד את האמת אנחנו גם נדע למצוא את הפתרון עוד עכשיו, עוד בקדנציה הזו.
זאב בנימין בגין: תודה, אדוני היושב ראש, אני לא אשתדל לקצר.
זאב בנימין בגין: לא רוצה להשתדל לקצר, אני חושב שחשוב שנשמע את החברים שלא הספקנו לשמוע אותם במהלך הסיור, גם יותר קשה לשמוע.
זאב בנימין בגין: זו בעיה מסובכת שהסתבכה, אני לא חושב שיש לה פתרון במובן הפשוט של המילה, היא דורשת כנראה שלל פתרונות, מגוון פתרונות לאורך של תכנית, קו מדיניות סדור במשך כמה שנים.
דוד אמסלם: ברשותכם, לפני שאני אעבור לתושבים, שחר, אתה רוצה להגיד משהו?
דוד אמסלם: אני רוצה את ההתרשמות שלך בקטע המקצועי, מעבר למה שהתרשמנו ודיברנו בסיור, אם אתה מרגיש שחסר לנו משהו.
<שחר חמדי: קודם כל אני לא חושב שהאזור עבר מתיחת פנים לקראתכם, אני חושב שגם, יעל, את מוזמנת, בשמחה, בשעות הערב, ואת תראי את מה שראית היום, רק מה שכן תראי, את תראי הרבה יותר צעירים, חלקם שיכורים, מסתובבים, כי אלה השעות שמתעוררים.
<שחר חמדי: אבל המקום פה לא עבר מתיחת פנים מיוחדת.
<שחר חמדי: אנחנו עושים כמעט כל שבוע, התושבים יודעים, מבצע שבין היתר גם כולל ניקיונות.
<שחר חמדי: בעניין הזה, שמעתי הרבה דברים על העירייה במהלך הסיור, אני יכול להגיד שהמשטרה, כשהיא עושה היא עושה הרבה בזכות שיתוף הפעולה שיש לנו עם עיריית תל אביב, עם השיטור העירוני, עם סל"ע.
<שחר חמדי: בסגירת החמרות המשטרה לבד לא הייתה יכולה לעשות, אנחנו עושים את זה בזכות שיתוף הפעולה עם העירייה ובמהלך השנה האחרונה זה נושא שעלה שוב ושוב.
<שחר חמדי: במהלך השנה האחרונה, אם בסוף 2014 היו פה 250 חמרות, היום אנחנו סביב 48, ואמרתי לכם, 11 הן עם רישיון.
<שחר חמדי: אם יש שאלות, תשאל.
דוד אמסלם: רובי.
<רובי זלוף: אני רוצה להגיד משהו אחד שיהיה ברור.
<רובי זלוף: ב-2008 התחילה העלייה לכיוון נווה שאנן, הגיעו לכאן והתמקמו כאן בנווה שאנן, בסוף 2012 היא נחסמה בגלל אותה גדר שהציבו.
<רובי זלוף: צריך לזכור שיש פה בערך 40,000 איש על קילומטר קילומטר שאם אתה לא תטפל בהם ולא תיצור שליטה - - - כי אם ייקחו אותם, הכול בסדר, אז הם לא יהיו פה, אבל כל עוד הם פה ולא תהיה שליטה ולא יהיה טיפול נכון ולא תהיה אפשרות לעצור דברים שאנחנו לא רוצים לראות אותם כדברים שמתפתחים ומסוכנים ולא נצליח למקד טיפול מסודר, שהוא לא נזיל והוא לא מתפרץ לכל מיני מקומות שהם יכולים בסופו של יום יותר לפגוע בתושבים, אנחנו לא נוכל להמשיך ליצור איזה שהיא איכות חיים במקום הזה.
<רובי זלוף: אז הם פה, כי הם הגיעו לכאן ולא העירייה הביאה אותם, אלא הם באו לפה ועכשיו צריך לטפל בהם, אין מה לעשות.
אורן אסף חזן: יש לי שאלה קטנה.
אורן אסף חזן: אני מבין את המגננה שלא העירייה הביאה אותם - - -
<רובי זלוף: זה לא מגננה.
דוד אמסלם: רובי, אני אשמע את השאלה ולפי זה אני אגיד לך אם תענה, כן או לא.
אורן אסף חזן: שאלה קטנה.
אורן אסף חזן: אני הסתובבתי בשכונה מספר פעמים, גם ביום וגם בלילה, למה העירייה לא מטפחת את השכונה כמו שמטפחים שכונות אחרות בתל אביב?
אורן אסף חזן: תאורה נורמלית, לפנות זבל בזמן.
אורן אסף חזן: אני רוצה לדעת את התשובה לדבר הזה.
דוד אמסלם: אורן, אחרי זה תענה לו, זה לא הדיון.
<רובי זלוף: משפט אחד אחרון , ברשותך, אין מדיניות הגירה במדינת ישראל מגיל אפס ועד מוות.
<רובי זלוף: אין שום דבר שמנחה אותנו ומייצר לנו איזה שהוא טיפול.
<רובי זלוף: הם נמצאים פה, העירייה צריכה להתמודד איתם והעירייה צריכה לטפל בהם והממשלה לא עושה דבר בעניין הזה.
<רובי זלוף: הכול על צווארה של העירייה, על הרשות המקומית, שהיא צריכה לעמוד בתווך, בין התושבים לבין מה שקורה כאן מבחינת אותם אנשים שהגיעו לכאן ולטפל בהם.
<רובי זלוף: אין שום מדיניות הגירה.
דוד אמסלם: אבל לא כולם, אתם מבינים.
דוד אמסלם: אז בואו נתחיל.
דוד אמסלם: אני יכול לאפשר לארבעה אנשים לדבר, כל אחד שתיים וחצי דקות, למה?
דוד אמסלם: בשעה אחת אנחנו מסיימים.
דוד אמסלם: דרך אגב, שפי, נפגשתי איתה בכנסת, כל מי שבא לכאן לסיור זה בסדר, אבל יש אנשים שבאים לכנסת ומכתתים - - -
<קריאה: אנחנו מעולם לא הוזמנו, דרך אגב.
דוד אמסלם: אבל אני רוצה לדבר.
דוד אמסלם: יש אנשים שבאו אליי לכנסת וחיפשו אותי, בלי שהזמנתי אותם, הם חיפשו אותי, אני לא מכיר את האנשים, אז אין בעיה.
דוד אמסלם: אריאל, בבקשה.
<אריאל זכריה: אני רוצה רק להגיד דבר אחד, למען הסר כל ספק, אחרי כל מה שנאמר פה, האשם מספר אחד בכל מה שקורה לנו, ואולי יש חלק שלא יאהבו את זה, זה ראש ממשלתנו, מר ביבי נתניהו.
<אריאל זכריה: אם המדיניות שלו הייתה מלכתחילה לנהוג בפליטים, אם הם פליטים, והם לא, כמו שנוהגים בפליטים ולשים אותם במקומות שהם יטופלו בהתאם למצבם, אם הם פליטים, הוא היה שם אותם שם ואז לא היינו מגיעים למצב שהגענו אליו עכשיו.
<אריאל זכריה: מה שקורה אצלנו בשכונות, החיים שלנו השתנו מקצה לקצה, אין לנו חיי קהילה רגילים.
<אריאל זכריה: רק לפני שבועיים שמעתי סיפור שאני חייב לספר לכם אותו, אחת המדריכות בבית דני, למי שמכיר, באה אליי ואמרה לי 'אריאל, זה לא ייתכן מה שקורה פה, הפסיקו לבוא אנשים, אנחנו רוצים לעשות ישיבה בבית דני בכדי להחזיר את האנשים למתנ"ס', מי שמכיר את המקום, לדעתי הוא הכי יפה בארץ מבין כל המתנ"סים שיש.
<אריאל זכריה: אמרתי לה, 'מה קרה?
<אריאל זכריה: למה זה?' היא אומרת לי 'אתה יודע', אני חייב לציין שאני גם מתנדב במשטרת השכונות אז אני יודע בדיוק מה לפעמים קורה עם כל המסתננים האלה.
<אריאל זכריה: אז אמרתי לה 'נו, ומה את רוצה לעשות?' אז היא אומרת לי 'אני רוצה לעשות ישיבה, להביא לפה כמה שיותר תושבים בכדי שיגיעו לכאן שוב, שבית דני יתחיל לחיות מחדש, אם לא, אנחנו ניאלץ לסגור את המקום הזה', אמרתי לה 'נו, ומה את רוצה לעשות?
<אריאל זכריה: אם תביאי אותם מה יקרה אז?
<אריאל זכריה: ' היא אומרת לי 'נשכנע אותם לבוא', אמרתי לה 'ומי ערב לביטחון שלהם?
<אריאל זכריה: ' היא אומרת לי 'אני לא מוכנה להיות ערבה לכולם'.
<אריאל זכריה: וואלאק, איזה סיפור זה, אנשים שגרים בשכונה הזאת מיום היוולדם, בבית שאני נולדתי שם אני גר גם עכשיו, 56 שנים בבית הזה, גידלתי שתי בנות ויש לי נכד עכשיו אצלי והמצב אף פעם, חוץ משמונה השנים האחרונות, לא היה כפי שהוא כרגע.
<אריאל זכריה: לא ייתכן שאנשים שגרים בבית שלהם לא יכולים לצאת בשקט לחברים, ואני מדבר על הילדות שלי במקרה הזה, שאחת מהן צריכה עוד מעט לעבור דירה, היא תהיה רחוקה מהבלגן הזה, השנייה שנמצאת איתי כרגע מורה בבית ספר, אני לא מבין למה כשהיא הייתה ילדה קטנה היא יכלה לצאת וללכת לאן שהיא רוצה והיום, אחרי ששירתה בצבא, אין אפשרות כזו.
<אריאל זכריה: שמישהו יבוא ויסביר לי, וזה במקרה ראש ממשלתנו, איך מגיעים למצב כזה שהוא נמצא שם וכאילו לא רואה שום דבר.
דוד אמסלם: עובד, אתה רוצה לומר משהו?
<עובד חוגי: אני מעריך מאוד את הסיור, כל הכבוד לחברי הכנסת שהטריחו את עצמם ובאו לבקר.
<עובד חוגי: אני אגיד לכם את האמת, לצערי אני קצת סקפטי בנושא.
<עובד חוגי: כאחד הראשונים במאבק, שהיה שותף לכל החוקים, דרך אגב, שבג"צ ביטל, מסקנתי היא שבג"צ היה צריך להיות בסיור הזה, לבוא לעשות את הסיור הזה ולחוות את זה.
<עובד חוגי: למעשה, גם בדיון האחרון, יושבים וכל דבר יועץ משפטי אומר 'רגע, בג"צ לא יאשר', אז אמרתי, בבקשה, שבג"צ ירשמו את החוק והם ישפטו.
<עובד חוגי: זה אפרופו הנושא שאת דיברת.
<עובד חוגי: עכשיו אני רוצה להגיד לכם, ההתנהלות של המדינה פה זה חלם, למה?
<עובד חוגי: גם גזענית, כי לקחו את כל אלה שהם כהי עור, נתנו להם הגנה קבוצתית, עכשיו לצורך העניין, לפי מיטב ידיעתי, באפריקה יש כמה מדינות, לא מדינה אחת ולא שתיים, יש עשרות מדינות, אז מה עשו פה?
<עובד חוגי: באו אתיופים, לא יהודים, לא הפלשמורה שנלחמים עליהם, באו אתיופים, אמרו ברוך הבא, 'אתה כהה עור, יש לך הגנה קבוצתית', באו מצפון סודן, שזו מדינת אויב, על פי אף אמנה בעולם, האמנה בנושא של פליטים, למדינה אסור לקחת, היא לא יכולה לקחת ממדינת אויב פליטים, לו הם היו פליטים.
<עובד חוגי: אנחנו, בטיפשותנו, הכנסנו מצפון סודן.
<עובד חוגי: הרי זו מדינת אויב, לקחנו אותם, שמנו אותם מקשה אחת, הכנסנו אותם בפנים.
<עובד חוגי: באריתריאה, לקחנו אותם, הכנסנו אותם בפנים, עכשיו מה נהיה?
<עובד חוגי: ממרכז אפריקה לקחנו אותם, שמנו אותם, הגנה קבוצתית.
<עובד חוגי: למעשה מי הגזען פה?
<עובד חוגי: מדינת ישראל הגזענים, כי הם לקחו את כל אוכלוסיית אפריקה ועשו אותם אוכלוסייה אחת.
דוד אמסלם: תודה, עובד, הבנתי.
<עובד חוגי: חשוב לי מאוד, הזכרתי את בג"צ, לא יודעת כמה שמתם לב, אני בכוונה רוצה להדגיש על רחוב מנחם בגין ז"ל שזה גבול בלי בג"צ, בלי חוקים, בלי כנסת, בלי אף אחד.
<עובד חוגי: הנחיה ברורה למשטרה, לא עוברים את הגבול.
<עובד חוגי: לעבוד מותר, ללכת לגנים, לחצרות, שם אסור להיות.
דוד אמסלם: תודה, עובד.
<קריאה: הוא פנה אליך, רובי, שלא תהיה התפזרות.
אורן אסף חזן: אני תוהה איך לא קמה ועדת חקירה עד היום עד הדבר הזה.
<עובד חוגי: זה מחדל לאומי.
<שפי פז: כיוון שאנשים כבר דיברו על הממשלה אני רוצה לדבר דווקא על עיריית תל אביב.
<שפי פז: אני מבקשת שעיריית תל אביב לא תשב פה ותיתמם ותגיד שזו לא בעיה שלה והממשלה זרקה את זה עליה.
<שפי פז: לעיריית תל אביב יש מדיניות והמדיניות של עיריית תל אביב זה שכל זמן שהם כאן הם יהיו פה, אצלנו בבית.
<שפי פז: ראש העיר בחיים לא קם, ראש העיר הזה היה צריך, מבחינתי, להשבית את העיר הזאת, לחסום את איילון ולא לקום עד שהממשלה תזיז את התחת שלה, סליחה על הביטוי.
<שפי פז: ראש העיר לא איתנו, כל מה שראש העיר רוצה זה שכל זמן שיש בעיה היא תישאר פה.
<שפי פז: אני רוצה להגיד עוד משהו, אני רוצה להגיד משהו על נושא שאסור לדבר עליו ואני אדבר עליו, על הילודה.
<שפי פז: מה שקורה לנו פה עכשיו בשכונות זה שכל המשאבים, ולא יעזור כמה תשקיעו פה, כל המשאבים שנכנסים לדרום תל אביב הולכים למטרה אחת בלבד וזה ילדי המסתננים.
<שפי פז: הגנים, מעונות יום מגיל אפס עד שלוש, ראיתם את הבניין וראיתם גם את התגובות של התושבים על הבניין, יש ארבעה מבנים כאלה וזאת התחלה.
<שפי פז: והממשלה, צר לי להגיד לכם, הממשלה שלכם, אמיר ואורן, אישרה את זה.
<שפי פז: אנחנו פה, הכול הולך אליהם, תשקיעו פה כמה שתרצו, תקראו לזה אזור אסון כמה שתרצו, כל הכסף יילך עליהם.
<שפי פז: צודק מה שאורן אמר, הילודה מטורפת, זה ילד אחרי ילד אחרי ילד.
<שפי פז: אגב, דיברתי עם מישהי, יוניטף, לא זוכרת, אמרתי לה 'למה אתם לא עושים הסברה על פיקוח על ילודה לאריתראים?
<שפי פז: שיפסיקו ללדת כל כך הרבה', היא אמרה לי, וזו אחת שמטפלת בהם, 'אנחנו עובדים עם הנשים, הגברים לא מוכנים'.
<שפי פז: זאת אומרת זה ילד אחרי ילד, גן אחרי גן, מחסן ילדים אחרי מחסן ילדים, בריאות, רווחה.
<שפי פז: הרווחה פה קורסת, אין רווחה לישראלים, כי המשפחות האלה לא מתפקדות.
<שפי פז: כל הרווחה עובדת איתם.
<שפי פז: אז אל תשקיעו לנו פה כסף כל זמן שאתם לא מוציאים אותם, כי חבל על הכסף.
דוד אמסלם: תודה, שפי.
דוד אמסלם: בבקשה, נועה.
<נועה פאר: גם אני אגע בעניין הילודה.
<נועה פאר: אני תושבת דרום תל אביב, תושבת מדינת ישראל, יהודייה, ישראלית, נולדתי פה.
<נועה פאר: אני חד הורית, מגדלת ילדה בת שמונה, אין לי משאבים.
<נועה פאר: יש לי רצון להביא עוד ילד ועוד שניים, אני לא עושה את זה, למה?
<נועה פאר: אין לי עזרה.
<נועה פאר: כשאני רציתי להכניס את הילדה שלי למעון נתנו לי להמציא מיליון המצאות, לטעון שהילדה שלי סובלת מאלימות, שאני איזה נרקומנית או משהו כדי שאני אקבל את התקציב למעון, שהילדה שלי תהיה במעון כדי שאני אוכל לצאת לעבוד, לצאת לעבוד ולהביא משכורת של 3,000-4,000, שאני אוכל להתקיים בכבוד ולהרים את הראש.
<נועה פאר: הן מביאות ילדים, עם כל האהבה של יוניטף, לנו לא פותחים גנים, אנחנו חד הוריות שנלחמות בשיניים, בציפורניים, בכל מה שיש לנו לגדל ולחנך את הילדים שלנו על אהבת האחר וקבלת השונה, המדינה הזאת לא עוזרת לנו.
<נועה פאר: אם אני, כחד הורית, אין לי עזרה בכלום, אני צריכה להילחם בשביל סיוע בשכר דירה של 1,000 שקל והם מקבלים סיוע מלא בשכר דירה והם מקבלים סיוע מלא בגנים והם מקבלים הבטחת הכנסה ומתנדבות ועזרה, איפה העזרה לנו?
<נועה פאר: איפה אני?
<נועה פאר: אני בת 32, עם ילדה בת שמונה, איפה העזרה שאני זקוקה לה?
דוד אמסלם: תודה רבה, נועה, הבנו.
דוד אמסלם: הדוברת האחרונה שולה, בבקשה.
<שולה קשת: שלום לכולם.
אורן אסף חזן: היא התנהגה לא יפה בסיור, שתדע.
אורן אסף חזן: היא התבטאה לא יפה לחברי כנסת ולעוזרים שלך.