GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שמעון אבני: כי יש רשימה שהיא רשימה של לקויות לצורך העניין שרק אותה אנחנו מסיעים.
<שמעון אבני: אגב, לקות אחרת, אם היא עומדת בקריטריון המרחק, הוא יוסע.
<שמעון אבני: אם לא, הוא יכול לעלות לוועדת חריגים.
דוד אמסלם: את זה הבנתי, אני אגיד לך מה לא הבנתי – ממה נפשך?
דוד אמסלם: אם אתה בא מזווית הלקות עצמה, אז מה רלוונטי בית הספר?
דוד אמסלם: זה מה שאמרתי קודם.
דוד אמסלם: קודם אמרתם שאתם מסיעים לפי בית הספר, עכשיו אתם טוענים שאתם מסיעים לפי הלקות, אז תחליטו.
<שמעון אבני: כשזה בשילוב אז הוא נוסע לפי בית הספר.
דוד אמסלם: אז אתה אומר: אתה והמזל שלך.
דוד אמסלם: זאת אומרת, אם יש לך בעיה של בית ספר – אכלת אותה, אם יש לך בעיה של לקות ומקום אחר – אכלת אותה.
דוד אמסלם: אתה צריך את שניהם שיהיה – שגם אתה בקריטריון וגם אתה בבית ספר הזה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בדיוק.
דוד אמסלם: עכשיו בואו תקשיבו להורה שלא מבין את הכללים שאתם מדברים, עם מה הוא מתמודד ביומיום עם הילדה שלו, בבקשה.
<מרדכי אדרי: הילדה שלי עם אפילפסיה.
<מרדכי אדרי: אני התחלתי את כל הבלגן הזה עם אבי, זה כבר כמעט חמש שנים שאנחנו בתוך זה ועד שהגעתי לדודי שהתחיל את כל הבלגן הזה.
<מרדכי אדרי: עצוב שכמעט אחרי שנה שאנחנו נלחמים אנחנו נמצאים באותו מקום.
<מרדכי אדרי: אתם לא שיניתם כלום.
<מרדכי אדרי: מה שהתחלתם מהישיבה הראשונה ועד היום – זה אותו דבר.
דוד אמסלם: חשוב לי שתתאר את היום שלך, מה קורה מהרגע שאתה קם בבוקר ועד שאתה לוקח את הילדה לבית הספר.
<מרדכי אדרי: הילדה שלי עכשיו בכיתה ד', היא לוקחת כדורים, היא צריכה ב-6 בבוקר לקום, במידה ואין לה הסעה, לקחת את הכדורים ואז שני אוטובוסים עד שהיא מגיעה לבית ספר – ועזבי את הקטע שאני צריך להגיע לעבודה.
<מרדכי אדרי: היא מגיעה לבית ספר וזה בשבילה כבר חצי יום, אחרי חצי יום היא מגיעה לבית הספר כולה מותשת, אחרי שעתיים של לימודים זהו, אין לה כבר כוחות ללמוד.
<חיה הראל: אני לא מכירה את המקרה אבל רק לשאול – איזה בית ספר זה?
<מרדכי אדרי: בגלל הקטע של המרחק.
<חיה הראל: לא, אני שואלת באיזה בית ספר היא לומדת שהיא צריכה לנסוע בשני אוטובוסים?
<מרדכי אדרי: היא בבית ספר של חינוך מיוחד.
<מרדכי אדרי: אנחנו גרים בגבעת מרדכי, אם את מכירה את ירושלים, והיא נמצאת בקטמון, אין בית ספר אחר שנמצא באזור שלנו שיכול לקבל אותה, וכל הילדים שאני נלחם עליהם באופן פרטי – אין שום גוף שעומד אתי ביחד – זה אותו סיפור וזה הקטע של המרחק, שאתם לקחתם - - -
<חיה הראל: זה בדיוק המקרים שצריכים להגיע לוועדת הסעות.
דוד אמסלם: לא, זה לא מקרה, בואו תקשיבו לו.
<מרדכי אדרי: זה לא מקרה, זה כמה - - -
<חיה הראל: אני אסביר: אפילפסיה זאת מחלה, ואנחנו מכירים אותה, היא לא שייכת לאפיון חריגות כזה או אחר, יכולה להיות קשת של ילדים עם אפילפסיה.
<מרדכי אדרי: אבל זה לא רק אפילפסיה, זה הכול ביחד.
<מרדכי אדרי: הילדים שאני מתמודד אתם זה הכול ביחד, זה לא רק אפילפסיה.
<מרדכי אדרי: זה ילדים שבגלל - - -
<חיה הראל: אז היא לא נמצאת בבית ספר - - -
<מרדכי אדרי: היא נמצאת בחינוך מיוחד.
<חיה הראל: מה ההגדרה שלה?
<מרדכי אדרי: ההגדרה של בית הספר זו הגדרה של חינוך מיוחד.
<חיה הראל: סוג, סוג לקות, אפיון.
<מרדכי אדרי: הם על הגבול, בית הספר שלהם נמצא על הגבול, בגלל זה הם לא מקבלים גם הרבה מהדברים שמגיעים לילד בחינוך מיוחד.
<חיה הראל: זה בית ספר למשכל גבולי?
<מרדכי אדרי: "תדהר".
<קריאה: "תדהר" זה בית ספר כוללני ללקויות למידה.
<חיה הראל: זה התנהגותי-רגשי.
<מרדכי אדרי: אבל אתם פסלתם אותם.
<מרדכי אדרי: אתם, בגלל הקטע של המרחק, אתם לקחתם קטע של מרחק - - -
<רויטל לן כהן: זה בדיוק הסל הזה – בית ספר סל, ילד סל.
<מרדכי אדרי: דודי, הם לקחו קטע של מרחק, זה דבר לא הגיוני.
דוד אמסלם: הבנתי, מוטי.
דוד אמסלם: חבר'ה, אני ביקשתי ממוטי – חיה, תקשיבי לי – לספר את מה שקורה לו כל בוקר.
דוד אמסלם: הוא לא מבין, וזה גם לא התפקיד שלו, הוא אזרח במדינת ישראל, חייו קשים גם ככה, הוא מטפל בילדה שלו במסירות והוא מטפל בילדים אחרים נוספים בגלל שהם באים אליו ומרכז את הנושא.
דוד אמסלם: לי היה חשוב לפתוח צוהר רגשי כדי לשמוע סיפור מהחיים, רגיל.
דוד אמסלם: בדרך כלל אנחנו מלמעלה לא רואים את זה, אנחנו מקבלים החלטות פיקודיות, כמה כסף עולה, לא ככה, 2 ק"מ, 1.9 ק"מ- יש פה סיפור אנושי רגיל, כשאנחנו מדברים אני רוצה להכניס אתכם על מי אנחנו מדברים, והוא עוד המקרה הקל.
דוד אמסלם: לכן, אני חושב שאתם צריכים לעשות רה-שאפל בכל הסיפור הזה.
דוד אמסלם: אני בא מזווית שאלו הורים שקשה להם ביומיום.
דוד אמסלם: יש להם ילד שדורש מהם המון המון אנרגיות, מעבר לילד רגיל.
דוד אמסלם: דרך אגב, זה בדרך כלל משפיע על כל המשפחה.
דוד אמסלם: יש לי אחות כזאת, זה משפיע על כל המשפחה הזאת.
דוד אמסלם: זה מאוד קשה להורים.
דוד אמסלם: אנחנו צריכים להקל עליהם, להקל עליהם.
דוד אמסלם: הרי אני קם בבוקר, לוקח את האוטו שלי, נוסע לבית הספר, שם סנדוויץ' לילדים שלי והם הולכים לבד.
דוד אמסלם: קמים, שם להם שעון, מעיר אותם והם הולכים – הוא לא יכול.
דוד אמסלם: ברגע שהוא לא יכול, הוא שולח לפעמים בלית ברירה את הילדה שלו באוטובוס, בגלל שהוא לא יכול, אף מקום עבודה לא יעסיק אותו, יגיד לו: תשמע, מוטי, אני מתחשב בך יום, יומיים, שלושה, אבל אני לא גמילות חסדים, תשמע, בסוף, אם אתה מגיע לי כל יום ב-9:00 לעבודה, במקום לבוא ב-06:30, אז אני מצטער, אני לא ביטוח לאומי, אני מפעל רגיל.
דוד אמסלם: אז אתה רוצה, אני אתן לך צדקה, אבל לעבוד אצלי אתה לא יכול ככה.
דוד אמסלם: ולכן הוא מוצא את עצמו באילוצים.
דוד אמסלם: דרך אגב, הוא רק כדוגמה קטנה, יש הורים, אמרתי, שהם במצב הרבה יותר מסובך.
דוד אמסלם: הם מסכנים.
דוד אמסלם: אז הוא בסוף אומר לילד: תשמע, תיסע לבית הספר באוטובוס, תלך ברגל, אין לי פתרון.
דוד אמסלם: זה מה שקורה להם.
דוד אמסלם: אין להם עם מי לדבר.
דוד אמסלם: אני אספר לכם, אני מכיר את גיספאן בגלל שעבדתי אתו הרבה שנים, הוא יספר לכם מה אני עשיתי לו בגלל הילדה שלו, כמה טלפונים עשיתי לו, לכמה אנשים בעירייה התקשרתי, לכמה סגני ראשי ערים, שיגעתי אותם בגלל הילדה שלו.
דוד אמסלם: ילדה אחת וועדת חריגים, ולא עכשיו, וחודש הבא, ולא מצאנו עוד תקציב והעירייה מממנת.
דוד אמסלם: למה העירייה צריכה לממן את זה?
דוד אמסלם: למה העירייה צריכה לממן?
דוד אמסלם: מה שקרה שם בסוף הוא שעיריית ירושלים – ופה שאפו – לקחה תקציב זעום ואמרה: זה שלנו, לא של משרד החינוך, מה לעשות, מהארנונה נראה מה נעשה אתם.
דוד אמסלם: הקימה ועדת חריגים – מה זה ועדת חריגים?
דוד אמסלם: הם דוחים את רוב האנשים בגלל שאין להם ברירה, אין להם כסף, אבל למה בכלל צריך להביא את הכסף?
<חיה הראל: משום שזה תושב שלו.
דוד אמסלם: דרך אגב, הוא אזרח מדינת ישראל, על פי חוק הוא לא צריך לתת לו את זה.
דוד אמסלם: אתם גובים, מדינת ישראל גובה מס הכנסה, ביטוח לאומי, הכול – מה הוא גובה, ארנונה?
<שמעון אבני: אבל אנחנו מעבירים - - -
דוד אמסלם: דקה, תנו לי.
<נועה צפליצקי: זו אחריות משרד החינוך - - -
דוד אמסלם: שניה, דקה, אני לא צריך את העזרה שלכם.
דוד אמסלם: עוד מעט אתם גם תסגרו את בתי הספר ותגידו לעירייה: זה אזרח שלכם.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, כאן אני נותן להם סיפור, היה חשוב לי שתשמעו סיפור קל של הורים מה קורה להם ביומיום, לא שנה, לא שנתיים, לא שלוש.
דוד אמסלם: דרך אגב, זה ילווה את מוטי כמעט כל חייו, עד שהילדה תסיים את בית הספר.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש: א', לקבל את המסמכים האלה; דבר שני, אם לא היה דיון מקצועי כזה – דרך אגב, גם המדינה הולכת ונהיית מדינה יותר עשירה, אם היה דיון כזה בשנות ה-60' היו אילוצים כספיים אחרים, היום זה משהו אחר.
דוד אמסלם: אני חושב שאנחנו צריכים להיות היום הרבה יותר חמלתיים ויש לנו את כל הכלים לזה, את כל האמצעים – למה לא?
דוד אמסלם: אם אנחנו לא מטפלים בילדים מהסוג הזה, בסופו של דבר אנחנו לא מטפלים כמעט באף אחד, לא בזקנים ולא בנכים – ואני כל היום רק מתעסק סביב הדברים האלה, מהתרופות ומהקשישים ומהנכים, בגלל שהם לא מעניינים כמעט אף אחד.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש מכם באמת, תעשו - - -
<חיה הראל: הם מוקד העניין שלנו.
דוד אמסלם: אני יודע, הכל מוקד העניין.
דוד אמסלם: הם מוקד העניין, את צודקת, בשביל זה יש הרבה פקידים שמתפרנסים, בגלל שהם מוקד העניין שלהם.
דוד אמסלם: אבל, אני לא מחפש שהם יהיו מוקד העניין, אני מחפש שתסיעו אותו, לא מוקד העניין.
דוד אמסלם: אני חושב שאם אתם מגדירים ילד בבית ספר מיוחד, סימן שהילד מיוחד.
דוד אמסלם: אני לא מגדיר אותו, אני לא רשמתי אותו שם, אבל אם הוא מיוחד – ואמרתי, הזווית שצריכה להיות: האם הילד יודע להגיע לבית ספר כן או לא.
דוד אמסלם: אנחנו כרגע לא מתעסקים האם הילד צריך להיות שחקן כדורגל, הנושא הוא ללכת לבית הספר.
דוד אמסלם: הרי מה הבנצ'מרק, או מה החלופה?
דוד אמסלם: – שההורה ייקח אותו.
דוד אמסלם: אז אני שואל, הורה רגיל לא צריך לקחת את הבן, פה, האם הילד יודע ללכת לבד?
דוד אמסלם: אם הוא יודע ללכת לבד לא צריך לקחת אותו, אם הוא מסכן את עצמו אז צריך לקחת אותו.
דוד אמסלם: מה השאלה פה בכלל?
דוד אמסלם: זה המבחן היחידי שיש, אני לא רואה שום מבחן אחר.
<תומר רוזנר: אגב, הוא לא בחר לשלוח את הילד לקטמון.
דוד אמסלם: הוא לא בחר, אני מכיר את השכונה, אני יודע בדיוק על מה הוא מדבר, אני מכיר את בית הספר.
דוד אמסלם: הוא במרחק מאוד קצר, של קילומטר וחצי, צריך לקחת שני אוטובוסים.
דוד אמסלם: קחי ילדה כזאת – הוא מתאר לך אותה – למה שתקום ב-6 בבוקר?
דוד אמסלם: חברי הכנסת פה לא קמים ב-6 בבוקר, למה ילדה בת 10 תקום ב-6 בבוקר, תיקח את הכדורים, תצא בחורף ב-6 כדי להגיע לבית הספר בשעה 8, היא גמורה מתה והיא צריכה עוד ללמוד?
<רויטל לן כהן: היא לא פנויה ללמידה.
<מרדכי אדרי: מגיעים לשעה 10 – הילדים כבר זהו.
דוד אמסלם: אני לא מבין למה – בשביל עוד 100 שקל?
דוד אמסלם: 200 שקל?
דוד אמסלם: לכן אני מבקש שתעשו דיון כזה בנקודה הזאת, חשוב לי מאוד.
דוד אמסלם: אביבית, הנקודה השלישית.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו בדיוק הנקודה השנייה, המקרה של מוטי ממחיש את זה היטב, ממש כך.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: היקף הזכאים להסעה, כל עוד הוא יקבע ברשימה קטגורית וכל עוד המקרה של מוטי לא נמצא שם - - -
דוד אמסלם: דיברנו, אל תחזרי על זה, נקודה שלישית.
<ולרי זילכה: רק לומר, אדוני, שזה כתוב בחוק והצעת תקנות כזו, שלא מזכה ילדים שלא מסוגלים, היא מנוגדת לחוק.
רויטל סויד: מה מנוגד לחוק?
יעל גרמן: אם לא נותנים למי שזכאי.
דוד אמסלם: החוק לא מגדיר את הלקות, הוא מגדיר את מי שלא מסוגל.
<ולרי זילכה: כתוב: "מי שאינו מסוגל לנסוע בכוחות עצמו".
דוד אמסלם: הם מחליטים מי מסוגל ומי לא למרות שיש כאלה שלא מסוגלים, הרי באופן מעשי ההורה בסוף לוקח אותו בגלל שהוא מבין שאין - - -
יעל גרמן: אז למי אפשר להגיש תלונה?
דוד אמסלם: זה בדיוק מה שאמרתי, לכן ביקשתי להקים ועדה מקצועית.
<רויטל לן כהן: העניין הוא שהורה לא ייגש לבית משפט ויעשה את זה, על זה הם בונים, על זה שאף הורה לא ילך בית משפט כי אין לו לא כסף ולא זמן.
דוד אמסלם: רויטל, בואי נתקדם.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל גם ועדת חריגים, ואדוני דיבר על כך בישיבה הקודמת, אין שום סיבה שתהיה ועדת חריגים, הילדים הללו צריכים להיכנס לתוך הכלל וועדת חריגים צריכה להיות לחריגים, צריכה להיות חריגה בפני עצמה.
דוד אמסלם: נכון, אני מסכים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בוודאי אם היא מתכנסת אחת ל-.
דוד אמסלם: בואי נתקדם, אביבית, הנקודה השלישית.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הנקודה השלישית היא באמת היקף הזכאים לליווי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: גם בנקודה הזאת בעצם משרד החינוך הותיר את המצב על כנו.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: היום יש רשימה עוד יותר מצומצמת למי שזכאי לליווי, שבאמת מדובר במוגבלויות קשות ביותר, כאשר מרבית הילדים עם הצרכים המיוחדים נוסעים בהסעה ללא ליווי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם אנחנו מדברים נניח על הסעה של ילדים בני 3, עם עיכוב התפתחותי או עיכוב שפתי, שמפאת ההסעה זכאים לליווי, הם נוסעים לבד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: שמונה ילדים, עשרה ילדים, נוסעים לבד בהסעה, ילדים בני 3 ללא מלווה – מדוע?
<אביבית ברקאי-אהרונוף: מאחר והם אינם זכאים למלווה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שבעניין הזה, אדוני – והיתה גם ועדה במשרד התחבורה, ועדת אלבז, שקבעה בכלל לגבי כלל הילדים, לגבי כלל הסעות, שראוי שההסעות תהיינה עם מלווה, עם אדם מבוגר – על אחת כמה וכמה כשאנחנו מדברים על הסעות כאלה של ילדים שבאמת צריך שיהיה מישהו שישגיח, שיהיה עוד זוג עיניים בהסעה אם חלילה קורה משהו בהסעה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראינו בישיבה הקודמת – שהגיעה בעקבות מקרה טרגי, שקרה משהו בהסעה מאחר והמלווה לא ישב במקום הנכון ולא השגיח היטב על הילד ולכן הילד נחנק בהסעה – כמה חשוב שיהיה מלווה בהסעות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בתקנות שאנחנו ניסחנו, אדוני, אנחנו הצענו הצעה מאוד פשוטה, שבמקום שהזכאות לליווי תהיה זכאות אישית, שבכל הסעה של ילדים עם צרכים מיוחדים יהיה מלווה, זו ההצעה שלנו.
דוד אמסלם: מה אתה אומר על זה, שמעון?
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לשאול שאלה שמעניינת אותי, שאלה טכנית – הרי בסופו של דבר יש את אותו טרנזיט שאוסף, האם הוא אוסף לפי חומרת הליקוי או שהוא אוסף לפי קטע גיאוגרפי?
<שמעון אבני: לפי קטע גיאוגרפי.
דוד אמסלם: אז אם כך, ברור לחלוטין, ההיגיון שלי הוא שיש ילדים שההסעה אוספת אותם - - -
<שמעון אבני: הרי לא נסיע אותה הלוך חזור, הלוך חזור, הלוך חזור.
דוד אמסלם: נשמע לי הגיוני.
דוד אמסלם: לכן, לפי ההיגיון שלי, יש ילדים שבוודאי אתם נותנים להם ליווי, חייבים, ויש לכאורה ילדים אחרים שאתם חושבים שלא אבל ההסעה הרי לא מבחינה בין אלה לאלה – אז למה לא לקבל את ההצעה של אביבית שנשים בכל טרנזיט מלווה ואז הוא ישגיח על כולם?
דוד אמסלם: אז יכול להיות שיהיו 10 חבר'ה שם בתוך הטרנזיט, שעל ארבעה הוא יצטרך לשים עין יותר ועל שישה פחות, בגלל שהם יותר - - -
<שמעון אבני: לצורך העניין, הזכאות לליווי היא בהתאם לרשימה שדיברנו קודם.
<שמעון אבני: זאת אומרת, כל ילד שמקבל הסעה ללא קריטריון המרחק, זכאי גם לליווי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ממש לא.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ממש לא, אדוני, אני יכולה להראות לך - - -
<שמעון אבני: אני מדבר על הרשימה של הלקויות ששאלת קודם, אני משיב.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לא, אדוני, זו לא אותה רשימה.
דוד אמסלם: שמעון, דרך אגב, מה הפער?
דוד אמסלם: נניח שאנחנו מקבלים את ההצעה של אביבית - - -
<שמעון אבני: אני לא יודע להגיד לך מספר, הכסף.
דוד אמסלם: דקה, שמעון, אני אעבור למישהו שעוסק בזה ביומיום – בכל טרנזיט, אבי, אתה שם ליווי?
<אברהם גיספאן: עיריית ירושלים, במקרה הזה, לקחה על עצמה להציב מלווים בכל ההסעות מכספה שלה.
דוד אמסלם: עכשיו בוא נניח שזה לא מכספה שלה.
<אברהם גיספאן: ההצעה שלך היא לא קבילה מכיוון שההסעות הן פר מוסד, ברגע שזה פר מוסד אז את הכיתות הגבוהות אי אפשר לשלב נגיד עם בית ספר "תדהר", או בית ספר "ארזים".
<אברהם גיספאן: לכן, שמנו מלווים בכל ההסעות.
דוד אמסלם: זאת אומרת, גם אם היית רוצה להפריד אתה לא יכול?
<אברהם גיספאן: נכון.
<שמעון אבני: לכן אני אומר, גם אם יש ילד אחד שהוא זכאי להסעה ויש עוד 10 שלא זכאים – כולם ייהנו מהליווי.
דוד אמסלם: אם אביבית העלתה את הנושא כנראה שיש איזו בעיה – מה, היא סתם המציאה?
<שמעון אבני: לא, אף אחד לא ממציא כאן, אני מניח שכולם מדברים ממקום של יידע.
<שמעון אבני: אגב, את ההצעה הזאת אני עכשיו בוחן עם התקציבים אצלנו כי היום שיטת התמחור היא שגם אם נניח יש 10 ילדים וכולם זכאים לליווי אני משלם 10 פעמים ליווי.
דוד אמסלם: אני עכשיו לא נכנס לסוגיית ההתחשבנות, אני שואל שאלה אחרת, שואל תומר שאלה נכונה – נניח שיש טרנזיט עם 10 ילדים בני 3, יכול להיות שהוא בלי ליווי?
דוד אמסלם: ילדים בני 3, עם מוגבלות, בחינוך מיוחד, בלי ליווי – זה נשמע לך?
<שמעון אבני: לא נשמע לי.
דוד אמסלם: מה, לא יריבו קצת בדרך?
דוד אמסלם: לא יתווכחו?
<שמעון אבני: לא נשמע לי אבל - - -
<רויטל לן כהן: נפל לו הבקבוק או המוצץ, מה יעשה הנהג, יעצור?
<שמעון אבני: אני חושב שילד בחינוך רגיל צריך ליווי, על אחת כמה וכמה חינוך מיוחד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: היא הנותנת.
דוד אמסלם: קודם כל, אתה צודק.
דוד אמסלם: דרך אגב, לקחו את הכיתה של הבן שלי לטיול שנתי, ביקשו שאני אבוא גם ללוות שם, לא כדי לשמור עליהם אלא כדי שהילדים לא יריבו, אז באנו שלושה הורים ושתי מחנכות "כולה" על 20 חבר'ה.
דוד אמסלם: כשאתה לוקח בטרנזיט ילדים אני מסכים אתך, אבל היות ורוב הילדים לא מוסעים אז ממילא הבעיה לא נמצאת, אבל אני מדבר על החינוך המיוחד.
דוד אמסלם: בחינוך המיוחד, האם זה נשמע לך סביר ש-10-8 ילדים בני 3 יושבים בטנדר, הנהג אמור לנהוג ולא להסתכל כל שנייה אחורה מה קרה להם, אם מישהו נפל, לא נפל, נפל לו המוצץ, בכה – לא צריך להיות שם מישהו?
<שמעון אבני: לדעתי, כמו שאמרתם, כאלה הסעות אין הרבה, של 10 ילדים בני 3 שנוסעים ללא ליווי.
דוד אמסלם: יש אחת?
<שמעון אבני: עדיין, אחת - - -
<נועה צפליצקי: אחת יותר מידיי.
<שמעון אבני: אני אומר, אפילו אחת היא לא בסדר.
<שמעון אבני: אני אומר – לא בסדר.
<שמעון אבני: אנחנו עושים עכשיו עבודה - - -
דוד אמסלם: אז בוא נסכם את הדבר הזה.
<רויטל לן כהן: ובכל זאת זה לא מופיע בנוסח שנתנו למנכ"לית.
<שמעון אבני: אנחנו עושים עכשיו עבודה שבאה לראות שבכל הסעה יהיה מלווה, לא קשור ללקות, לא קשור למספר הילדים ואנחנו נבדוק כמה כסף זה – זה הכול סביב כסף.
דוד אמסלם: מצוין, אבל אני אגיד לך לדעתי, שמעון, לאן זה יתפתח ולמה.
דוד אמסלם: התשובה היתה אצל גיספאן, אני לא מעלה על דעתי שיש כמעט מקרים, ואם יש זה בשוליים, שהרשות בעצם משאירה את הנושא כך.
דוד אמסלם: היא סופגת את הנושא הכספי ברוב המקרים וזה לא צריך להיות.
דוד אמסלם: הרשות היא לא הבנק של המדינה, זה צריך להיות בדיוק הפוך.
דוד אמסלם: איך אמרתי לראש הממשלה?
דוד אמסלם: זה לא הגיוני כל הסיפור הזה של הרשויות.
דוד אמסלם: אני הולך לעשות דיון בכלל על היחסים בין הרשויות לבין השלטון המרכזי.
דוד אמסלם: זו האחריות הישירה של השלטון המרכזי.
דוד אמסלם: על פי פקודת העיריות, תפתח ותראה מה העיריות צריכות לעשות – אתה לא תאמין.
דוד אמסלם: הן גובות ארנונה בשביל מספר נושאים מאוד ספציפיים, אבל הן מוצאות את עצמנו נכנסות בכל נושא: מקליטת עלייה, הסעות לתלמידים, מורים בבתי ספר, רווחה, תרבות, שמירה, אגרות שמירה, כמעט בכל נושא, מה שאתה לא רוצה.
דוד אמסלם: חוץ מצה"ל ואין להן עוד בתי חולים – כל נושא שהמדינה צריכה לעשות.
<רויטל לן כהן: אדוני, אפילו משטרה העיריות מממנות עכשיו, שיטור עירוני.
דוד אמסלם: לכן אני אומר, הפתרון הוא כאן ברמה הטכנית, שהעירייה לוקחת - - -
<רויטל לן כהן: בשביל מה אני משלמת מסים?
דוד אמסלם: בגלל שבעירייה בסופו של דבר יש ראש עיר שהוא בן אדם עם היגיון, הוא מקבל החלטה פיקודית ומתקדמים, אלה תושבים שלו.
דוד אמסלם: תושב רגיל, מוטי, לא יודע להגיע ללשכת שר החינוך או למנכ"לית, לדפוק בדלת ולהגיד: שלום, קוראים לו מוטי, יש לי בעיה, אבל ברגע שיש לו בעיה הוא הולך לדלת של גיספאן, אותו הוא מכיר.
דוד אמסלם: אזרח רגיל לא מכיר את רשויות המדינה, בשבילו הם שם למעלה, הוא לא יודע מי הם.
דוד אמסלם: את העירייה הוא מכיר, הוא יודע איפה העירייה, תופס אוטובוס לכיכר ספרא עצבני, בא אליו, פותח לו את הדלת ואומר לו: אדוני, כך וכך וכך, והוא ישר משרשר את זה למעלה.
דוד אמסלם: לכן בעיריות יש החלטות פיקודיות שאין אותן בממשלה.
דוד אמסלם: לכן, פה אני מבקש מכם, עדיין בקטע הזה של התקנות האלה, תעשו איזשהו דיון בזק בעניין הזה ותעשו גם תיקון לתקנות בגלל שמה שאמרת נשמע לי מאוד סביר – לא הגיוני שאין מלווה עם ילדים שהולכים להסעות.
דוד אמסלם: דרך אגב, הילדים האלה הם תינוקות, הם קטנים, אני בטוח שקורים שם דברים, הם לא יודעים לספר את זה אפילו.
דוד אמסלם: ילד בגיל 4, ילד בגיל 3, נפל, מאיפה הוא יידע?
דוד אמסלם: ההוא בסוף ההסעה, מה יעשה?
דוד אמסלם: מרים אותו, נחבט, אין דם – בסדר, לא קרה כלום.
דוד אמסלם: לכן, אני מבקש מכם לדון על הנושאים האלה עדיין בתקנות האלה.
דוד אמסלם: חבל, חבל לעשות שינוי עם תקנות לתקנות.
דוד אמסלם: קחו את הנקודות האלה, תעשו עוד איזו ישיבה אצלכם, תתקנו את זה ותשלחו את זה למשרד המשפטים שוב פעם.
דוד אמסלם: אין לי מושג למה משרד המשפטים צריך לראות כל דבר אבל, בסדר, בעניין הזה גם.
דוד אמסלם: עוד משהו, אביבית?
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אלו שלוש הסוגיות העיקריות המשמעותיות.
<תומר רוזנר: אתם ראיתם את הטיוטה החדשה או שזה הכול מפי השמועה?
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראינו את הטיוטה האחרונה, לפי מה שנאמר לי מעו"ד אילן שי זו הטיוטה שאושרה על ידי המנכ"לית.
<תומר רוזנר: אז ראיתם, בסדר.
דוד אמסלם: רבותי, אני רוצה לסכם, ברשותכם.
דוד אמסלם: אתה רוצה להגיד עוד משפט?
<מרדכי אדרי: אני רוצה לדעת למה הם מתעקשים על הקטע של המרחק ועוד מרחק אווירי.
דוד אמסלם: לא, אני כבר ציינתי את זה.
<מרדכי אדרי: ועוד מרחק אווירי.
<אילן שי: זה לא אווירי.
<מרדכי אדרי: אז מה זה?
<אילן שי: מרחק הליכה, מרחק של נסיעה, לא קו אווירי.
<חיה הראל: זה במפות.
<שמעון אבני: זה לא אווירי.
דוד אמסלם: בכל מקרה, כבר הגדרתי את הסיפור הזה, מוטי, במה שביקשתי מהם.
דוד אמסלם: בגדול, קודם כל, אני רוצה להודות לך, שמעון, על העבודה שעשיתם.
דוד אמסלם: אני היום מודה לאנשים שצריכים לעשות את העבודה, זו העבודה שלהם, אבל זה גם טוב, זה בסדר.
דוד אמסלם: אני רק מבקש באמת להשלים את שלוש הנקודות האלה ותזכרו תמיד – אני תמיד אומר את זה ומשם אני בא – כל סוגיה שטיפלתי בה אי פעם בחיים שלי, תמיד השתדלתי לחשוב שזה הבן שלי, אבא שלי או אני, ולפי זה הייתי נוהג.
דוד אמסלם: אם הייתי חושב שהבן שלי צריך ללכת כך לבית ספר הייתי אומר לכולם: תלכו, אם הייתי חושב שאת הבן שלי לא הייתי שולח במצב הזה, אז הייתי אומר לכולם: אני מטפל בזה.
דוד אמסלם: כך אני מצפה שאנשי ציבור, ובוודאי פקידים, שהם אנשי ציבור גם, ינהגו בהחלטות שקשורות לאנשים אחרים, לא קשורות אליהם.
דוד אמסלם: במקרה הזה אתם עושים עבודה לא פשוטה, סוגיית ההסעות היא לוגיסטיקה בכלל לא פשוטה.
דוד אמסלם: אני מכיר את זה מהעירייה.
דוד אמסלם: עבדתי בעירייה למעלה מ-20 שנה אז אני מכיר את העסק, אבל צריך לבוא לזה עם הרבה חמלה בגלל שבאמת יש פה הורים שקשה להם, קשה להם בחיים, קשה להם, לא קשור להסעות, קשה להם כל מעגל.
דוד אמסלם: קשה להם מאוד – קשה להם במחשבות, קשה להם מה יהיה עם הילד בעתיד, קשה להם עכשיו להסיע אותו, קשה להם עם התרופות שלו, קשה להם נפשית עם זה שיש לו פחות חברים, קשה להם בחיים, החיים קשים.
דוד אמסלם: הייתי אומר מילה יותר מפוצצת מזה, תאמינו לי, אני מכיר את זה מקרוב.
דוד אמסלם: אני מצפה שאנשים יתנו להם כתף.
דוד אמסלם: הם לא מבקשים הרבה – הם לא מבקשים תקנה לי אוטו, הם מבקשים את המינימום הקטן: תקלו עלינו בפעולות הכי קטנות, ומשם, אני חושב, שזה צריך לבוא.
דוד אמסלם: האמינו לי, תקציב במדינת ישראל יש כמעט לכל נושא, הכסף הוא לא הבעיה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם אפשר רק משפט אחרון להוסיף על דבריך – מה שההורים האלה מבקשים הוא לממש את הזכות של הילדים שלהם שכבר קיימת היום בחוק.
דוד אמסלם: אביבית, הבנתי.
דוד אמסלם: רויטל ואחרי זה איתן – מה נשמע, איתן?
<איתן עמרם: בסדר גמור.
דוד אמסלם: אתה פה, כל הכבוד.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לומר עוד משפט לפני כן: אני מתפעל ממה שקורה פה סביב השולחן, יש פה ארגונים, אנשים צדיקים, שלא עובדים, הם לא מקבלים כסף, זו לא המשכורת שלהם, הם נוסעים, קמים ב-6 בבוקר כדי לבוא לכאן.
דוד אמסלם: הם לא דואגים לעצמם, הם כבר דואגים לדור הבא, לאנשים האחרים, זה לא הם.
דוד אמסלם: האנשים האלה חוו את זה עם הילד שלהם, לרוב הילד כבר גדל.
דוד אמסלם: הם נאבקו 20 שנה, 10 שנים וזה לא עזר אבל הם נאבקים ואלה אנשים טובים באמצע הדרך שהם אזרחים, המדינה לא משלמת להם כלום, גם לא בגין החניה פה בחוץ.
<רויטל לן כהן: קודם כל, אני באמת רוצה להגיד, זה גם משהו שאמרתי אתמול בוועדת החינוך, הסרגל שלי הוא שהתחלתי כשהילד שלי היה בן 3 והוא חוגג חודש הבא בר מצווה.
דוד אמסלם: מזל טוב שיהיה לו.
<רויטל לן כהן: מה שאני רוצה לומר, אחד הדברים שאני מבקשת מהוועדה לבקש ממשרד החינוך – כי אני כבר לא יודעת איך לבקש את זה – גם כשהם טוענים שהם מטפלים בבעיה, הם בודקים האם הטיפול הסתיים מול הגוף שמולו הם היו אמורים לטפל, הם לא חוזרים להורה לבדוק האם בנקודת הקצה הילד אכן מקבל את מה שהוא צריך.
<רויטל לן כהן: כך היום בבוקר אני פוגשת את שמעון ושואלת אותו:
<רויטל לן כהן: מה עם הילדה הזאת שלא מסיעים אותה מתחילת השנה?
<רויטל לן כהן: הוא אומר לי: מה זאת אומרת?
<רויטל לן כהן: אני ישבתי עם ראש הרשות וזה פתור – זה לא פתור, ההורים של הילדה הזאת עדיין מסיעים אותה.
<רויטל לן כהן: לא יעלה על הדעת – ואני אומרת את זה כל פעם בכל נושא, לא רק בהסעות, גם בדברים האחרים – אתם חייבים לחזור להורה ולבדוק שהבעיה שטיפלתם בה נפתרה.
<רויטל לן כהן: אני כבר לא יודעת איך לבקש את זה, אדוני.
דוד אמסלם: הבנתי את העניין, רויטל, זה עדיין לא בצ'רטר של מה שאנחנו מבקשים, זה מה שנקרא extraordinary.
דוד אמסלם: זה דרך הרשות, זה הסיפור של הרשות, אני לא מצפה.
דוד אמסלם: מה שמשרד החינוך בכל מקרה - - -
<רויטל לן כהן: אבל אם משרד החינוך מטפל במשהו שהרשות חרגה בו - - -
דוד אמסלם: אני אומר: אני לא רוצה להיכנס לשם כרגע, אולי בדיון הבא, אחרי שנשלים את כל התקנות והכל בסדר, יהיו התקנות.
דוד אמסלם: בואו נסדיר את זה.
<איתן עמרם: שלום.
<איתן עמרם: קודם כל, תודה לכבוד יושב-ראש הוועדה על העלאת הנושא הזה, נושא חשוב מאוד.
<איתן עמרם: אנחנו רואים – קראנו לאחרונה את הסטטיסטיקה - כמה השקעה משקיעים הורים לילדים עם צרכים מיוחדים וכמה כסף הם מפסידים, בין אם זה איבוד ימי עבודה, הוצאות, כמעט 7.5 מיליארד שקל בשנה, הסטטיסטיקה פורסמה לפני כשבוע.
<איתן עמרם: מהדיון כאן כל בר דעת רואה שיש כאן כשל בכל מה שקשור ליווי, קריטריונים, בתי ספר, מרחקים, הזוי.
<איתן עמרם: אני לא חושב שצריך להשית את זה על הרשויות אלא צריך כן לטפל בזה.
<איתן עמרם: ברשותך, כבוד היושב-ראש, אני הייתי מציע לקבוע לו"ז על מנת לקבל את התשובות ולדעת להתקדם קדימה.
<איתן עמרם: תודה רבה.
דוד אמסלם: תודה, איתן.
דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להתבטא בנושא לפני שאני אסכם לגמרי את האירוע?
<מרדכי אדרי: אני מקווה רק שזה יגיע לפני תחילת שנה הבאה, ששנה הבאה לא נתחיל עוד פעם את הכול.
דוד אמסלם: בעזרת-השם.
דוד אמסלם: קבלו, אתה רוצה להגיד משהו?
<פיני קבלו: רק להגיד שהאנשים שלנו ישבו עם משרד החינוך וסיכמו על התקנות במשותף.
<פיני קבלו: יש כמה תשובות שאנחנו אמורים לקבל אבל בסך הכול יצאנו לדרך ושיהיה בהצלחה.
<פיני קבלו: אני חושב שעשית עבודה טובה, אדוני היושב-ראש.
<אסתר קרמר: אני מקואליציית הורים לילדים מיוחדים ואני אימא לארבעה ילדים עם צרכים מיוחדים, מתוכם שלושה ילדים על הספקטרום האוטיסטי שמשולבים והם לא זכאים להסעה, שאותם אני צריכה כל יום לקחת בעצמי לבית הספר ומעצם הדברים אני לא יכולה לקחת את הבת שלי, שנמצאת בחינוך מיוחד בעצמה, ואני שולחת אותה עם ההסעה.
<אסתר קרמר: היא זכאית להסעה, היא נוסעת מעל 2 ק"מ.
<אסתר קרמר: היא יוצאת בשעה 06:45 בבוקר מהבית, היא מגיעה ב-08:30 לבית הספר, אם הייתי לוקחת אותה ברכב זה היה לוקח רבע שעה אבל אני פשוט לא יכולה כי אני בבית עם הילדים האחרים.
<אסתר קרמר: אני לא יודעת אם זה כן נכנס לתקנות או לא אבל זה לא הגיוני שילדה היפראקטיבית, על ריטלין – והיא צריכה לקחת עוד ריטלין בגלל זה, כי הריטלין נגמר לה באמצע יום הלימודים כי היא צריכה לקחת אותו כבר ב-6 בבוקר – מ-06:45 עד 08:30, בצהרים אותו דבר, היא מסיימת בשעה 13:30, היא בבית ב-15:15.
דוד אמסלם: הבנתי, אסתר.
דוד אמסלם: אני הרי לא עברתי על התקנות, לא סרקתי אותן, החבר'ה ישבו כאן, אני מניח, נשמע לי מאוד סביר – הרי בדיון הראשון העלינו כמעט את רוב המקרים, רוב הנושאים, דיברנו על משך ההסעה, זמן ההסעה, ברור לחלוטין שילד בעל צריכים מיוחדים לא אמור שלוש שעות להסתובב בטרנזיט, אבל אני מניח שיש תשובה לזה במסגרת התקנות.
דוד אמסלם: קודם כל, אני רוצה באמת להודות – נתחיל עם מי שאני באמת חושב שהוא מקבל את מלוא הערכה, ההערכה המקסימלית, ואלה ארגוני ההורים והמתנדבים, שבאמת עשו פה עבודה רבה ויסודית, מאביבית, רויטל, אני לא רוצה למנות את כולכם אבל באמת שאפו, אני ממש מעריץ אתכם, באמת תודה.
דוד אמסלם: כמובן להורים שהשתתפו כאן, לשלטון המקומי שגם נטל חלק בכל הדיונים וניסה לכוון מהזווית שלו, וכמובן, שמעון, לך, לחיה, ולכל הצוות.
<חיה הראל: אילן, היועץ המשפטי שלנו.
דוד אמסלם: ואילן, כן.
דוד אמסלם: ואם שכחתי עוד מישהו אז אני באמת מתנצל.