GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ארז רבן: וכאן אני רוצה להסביר שבשיתוף פעולה אדוק מאד של ניצב מני יצחקי בכבודו ובעצמו אצל סגן הרמטכ"ל, שהוא מגיע מספר פעמים ומוביל את צה"ל וסגן הרמטכ"ל בעצמו, שמקיים דיונים איטיים בהערכת מצב משלימה שהוא מקיים אצלו, מתקיימת פעולה שיטתית ועקבית שהיא מגובה בתפיסה שלמה, שנקראת תפיסת המגה, שהיא תפיסה שמורכבת משלושה מאמצים של מניעה, של גילוי ושל התרעה.
<ארז רבן: שיש לכל המאמצים האלה תפיסה סדורה, עם מאמצי משנה סדורים, על מאמץ גדול מאד שצה"ל עושה ועשה ויעשה גם, בכל מה שקשור לאבטחת האמל"ח והנשק בצה"ל.
<ארז רבן: נעשו הרבה מאד פעולות, לרבות מבצע ענק שתחילתו השנה של סימון רימוני הרסס בדחיפתה של המשטרה, כדי שנוכל לעלות על מקורות האמל"ח.
<ארז רבן: ברשותך, אני רוצה עוד משפט אחד, אם אפשר.
<ארז רבן: אני כאיש אכיפה בשלושים השנה האחרונות רוצה לתרום לדיון הזה ולומר שיצירת תרבות של קיום חוק במדינה, אינה מורכבת רק ממשטרה ומאכיפת החוק.
<ארז רבן: היא מורכבת קודם כל ובראש ובראשונה מחינוך.
דוד אמסלם: כן, כן, אבל זה לא הנושא כרגע.
<ארז רבן: נכון, אבל זה בהחלט חשוב.
דוד אמסלם: אני מבקש ממך שתיתן את ההיבט הצבאי.
<ארז רבן: 99% מהאנשים מקיימי חוק, כי מחזקים אותם לקיים חוק.
דוד אמסלם: רבותי, אני מצטער שאנחנו לא יכולים - - -
עיסאווי פריג': רק להגיד מילה, אני לא דיברתי.
עיסאווי פריג': אני שמעתי חצי מיליון כלי נשק.
דוד אמסלם: אבל אני רוצה לסכם.
דוד אמסלם: יש לי שלוש דקות לסכם את הדיון.
דוד אמסלם: אז אלף אני מתנצל על זה שלא נתנו לכל חברי הכנסת לדבר, בגלל שהדיון מסתיים בעוד - - -
<קריאה: אפשר דיון המשך?
דוד אמסלם: אין בעיה, יכול להיות.
דוד אמסלם: אז לכן אני רוצה לסכם ולומר, קודם כל כמו שאמרתי, עשינו כאן דיון לפני מספר חודשים ואני שמחתי על כך שהשר לביטחון הפנים נתן למשטרה במסגרת שלושת הדגשים, את הדגש הזה לגבי הנושא של הטיפול בכל הביטחון במגזר הערבי, בדגש גם על פתיחת תחנות בתוך היישובים ולתת להם את תחושת הביטחון, בגלל גם שאני באמת מאמין שאין דבר שהוא סלקטיבי.
דוד אמסלם: ברגע שיש בעיית ביטחון ביישובים הערבים, בסופו של דבר זה זולג לכל מדינת ישראל.
דוד אמסלם: לכן, בלי קשר, גם אם זה לא היה זולג היה צריך לטפל בזה, אבל בסופו של עניין הבעיה היא באמת של כל המדינה.
דוד אמסלם: ולכן אני שמחתי על כך שהוא נתן את הדגש הזה.
דוד אמסלם: אני מניח שהוא שם את הדגש בגלל שהוא הבין שיש בעיה.
דוד אמסלם: אם לא הייתה בעיה, לא היה דגש.
דוד אמסלם: ואני חושב שהבעיה המרכזית בכל מדינה בכלל בהתנהלות של אזרחים, זה ברגע שיש כלי נשק שמשוטטים ברחובות בלי שום פיקוח.
דוד אמסלם: זה בעצם משתק את החברה.
דוד אמסלם: זה משתק את השדרה המרכזית של התפיסה הדמוקרטית בכלל במדינה וגם במדינות לא דמוקרטיות.
דוד אמסלם: לא יעלה על הדעת שיש עשרות אלפי, אני קורא המחקר של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, שממנו אני ניזון.
דוד אמסלם: יש עשרות אלפי כלי נשק מסתובבים ללא רישיון.
דוד אמסלם: לדעתי זה דבר חמור ביותר, בגלל שממנו נגזרות כל שאר הבעיות האחרות.
דוד אמסלם: ואני מאמין, וכאן אני עונה לחברים שלי הערבים.
דוד אמסלם: תראו, אני מאמין שכשלא שומרים על החוק במקום אחד, בנושא אחד, אז הוא זולג לנושא אחר וכו' וכו'.
דוד אמסלם: זאת אומרת אין סלקטיביות גם בזה, ובחברה, ברגע שגם בחברה הערבית מסתובבים הרבה כלי נשק ולא אוכפים שם את החוק, ואני באמת חושב שלא אוכפים את החוק שם, בגלל שאם היו אוכפים באופן דרמטי, אז לא היו שם כלי נשק.
דוד אמסלם: אז זה מתגלגל גם לאזורים אחרים, יורים בחתונות ומרביצים לאישה ומוכרים סמים ובסוף גם בונים את העבירה הבלתי חוקית והכל, בגלל שבן אדם, אזרח, רואה שכל עבירה שהוא עושה אף אחד לא מטפל בה, הוא ממשיך.
דוד אמסלם: זה כמו בילדים.
דוד אמסלם: כשהילד מתחיל לנסות אותך בדבר קטן, הוא רואה אתה לא עוצר, אז הוא ממשיך לדבר גדול.
דוד אמסלם: לכן אני אישית חושב שזה דבר כל כך בסיסי, שחייבים לטפל בו.
דוד אמסלם: ומשטרת ישראל צריכה להכין, ואני דיברתי עם השר, אני הבנתי ממנו שישנו גיבוש של תכנית.
דוד אמסלם: בגלל שאני רואה את זה כאבן יסוד עצומה בכל הנושא של טיפול בכלל בחוק במדינת ישראל.
<שירלי אברמי: אדוני, רק לתקן.
דוד אמסלם: בבקשה, שירלי.
<שירלי אברמי: שירלי אברמי, מנהלת מרכז המחקר והמידע של הכנסת.
<שירלי אברמי: רק תיקון טעות.
<שירלי אברמי: במסמך שכתבה החוקרת שלנו ראדה חסייסי, לא הוזכר מספר כלי נשק, והמספר שהזכרת של עשרות אלפים, הוא של תיקים שנפתחו ולא של כלי נשק.
דוד אמסלם: אוקיי ,אני מקבל.
דוד אמסלם: אני מניח, דרך אגב, שכל אחד גם יש לו את ההערכות הפרטיות של עצמו וכו'.
דוד אמסלם: אנחנו גם חיים במדינה, גם קוראים עיתונים וכו'.
דוד אמסלם: אנחנו מבינים שהבעיה שם היא חמורה, ולכן אני מניח שגם המשטרה עצמה לא מתכחשת לעניין.
דוד אמסלם: לכן אני מצפה מהמשטרה גם לענות ככה.
דוד אמסלם: לא לבוא ולהתחיל לספר מה עושים.
דוד אמסלם: מה עושים זה בסדר.
דוד אמסלם: השאלה היא מה לא עושים ומה צריך עוד לעשות.
דוד אמסלם: זאת השאלה שצריך לשאול.
דוד אמסלם: לכן אני בעצם אעשה שני דיונים.
דוד אמסלם: אני אעשה דיון אחד, המשך דיון לגבי הנושא הזה בעוד מספר חודשים כאן בוועדה, על מנת לראות בעצם מה-.
דוד אמסלם: כשהשר אמר שאתם הולכים לאשר אצלו את התכניות, אז אחרי זה אנחנו נרצה לקבל דיווח מסוים.
דוד אמסלם: דבר שני, בקטע יותר אופרטיבי, אני גם אכנס את ועדת המשנה לקבל שם פרטים קצת יותר מדויקים לגבי מה עשיתם.
דוד אמסלם: בגלל שכמו שאמרתי, אני רואה את זה כלב ליבו של הנושא של אכיפת החוק.
דוד אמסלם: אזרח רגיל, כשמסתובב לידו אקדח לא חוקי, הוא משותק.
דוד אמסלם: הוא משותק.
דוד אמסלם: הוא גם לא מקבל את זה.
דוד אמסלם: הוא לא מצליח גם להבין איך זה קורה.
דוד אמסלם: הוא מפחד.
דוד אמסלם: הוא מפחד מדברים פשוטים.
דוד אמסלם: מאיפה הוא חונה את האוטו והוא מפחד להתווכח עם אותו אחד שמסתובב לו עם נשק, וההוא אומר לו תשמע אדוני, תעשה ככה וככה ומתפתחים פה דברים שהם הזויים מבחינת האזרחים.
דוד אמסלם: לכן אני רואה את זה כאבן הראשה של שלטון החוק, יותר מכל בעיה אחרת במדינה.
דוד אמסלם: לכן זה מה שאני אעשה בעזרת השם.
דוד אמסלם: אני מודה לכם.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לחזק אתכם.
דוד אמסלם: אולי ישמע שאני רק מבקר אתכם, אבל תראו, בסופו של דבר באמת אתם השליח כאן, לתשומת ליבכם.
דוד אמסלם: אבל א' אני יודע שאתם עושים את העבודה.
דוד אמסלם: זה לקום בבוקר, ללכת, לרוץ, לפרוץ לבית, לפעמים גם יורים, לפעמים גם מקבלים אלימות נגדית.
דוד אמסלם: אני באמת בא מהזווית האחרת.
דוד אמסלם: וכאן באמת, לשוטרי משטרת ישראל מגיע באמת את כל ההצדעה, את כל הפרגון ואת כל הגב בנושאים האלה, ובאמת הערכה גדולה.
דוד אמסלם: אני לא בא לשוטרים.
דוד אמסלם: אני בא לקטע יותר, אני מניח שלאמצעים.
דוד אמסלם: ברגע שיתנו לכם יותר אמצעים, אני מניח שלא תהיה בעיה שתגייסו יותר שוטרים ותעשו את כל המבצעים על פי מה שצריך.
דוד אמסלם: אז באמת הערכה כאן גם למשטרה ובעזרת השם אני אעשה את הדיונים האלה ואני מקווה שבעסק הזה נבוא ובעצם נצמצם את התופעה הזאת.
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא הענקת מעמד למינהלים קהילתיים ברשויות המקומיות כוועדי רובע עירוניים.
דוד אמסלם: רקע.
דוד אמסלם: פנו אלי מספר אנשים בירושלים, שאני מכיר אותם, חלקם חברים שלי, שבאו מתחום המינהלים הקהילתיים.
דוד אמסלם: אמרו לי תשמע דודי, בוא נגיש איזו שהיא הצעת חוק, אנחנו רוצים להוביל איזה שהוא דיון לגבי הנושא של הצעת הצעה אולי, שבסופו של דבר אולי נגבש אותה להצעת חוק, בכל הנושא של המנהלים הקהילתיים.
דוד אמסלם: אז אני רוצה להעביר אליהם את רשות הדיבור, שיציעו ויתנו את המצע לדיון ואחרי זה נפתח את זה.
דוד אמסלם: צביקה, מי אתה רוצה שיהיה הדובר הראשון שיציג את המצב?
<צביקה צ'רנחובסקי: מילה אחת שתיים, בקצרה.
<צביקה צ'רנחובסקי: קודם כל אני רוצה להודות לך כיושב ראש הוועדה.
דוד אמסלם: דלג על ההודעות.
דוד אמסלם: אנחנו כבר באיחור של רבע שעה.
<צביקה צ'רנחובסקי: אוקיי.
<צביקה צ'רנחובסקי: ותודה לכל החברים שהגיעו.
<צביקה צ'רנחובסקי: יש פה ממנהלים קהילתיים על גווניהם השונים, המגזר הערבי, הדתי, המעורב וכו' וכו'.
<צביקה צ'רנחובסקי: חשוב לי לומר, המנהל הקהילתי הוא כלי שמכיל בתוכו אידיאולוגיה פעם אחת של ביזור מוניציפאלי, נגישות שירותים, מעורבות ציבורית ואחריות ציבורית, ובעיקר יכולת של הקהילות להשפיע על מה שקורה בשכונות שלהם.
<צביקה צ'רנחובסקי: זאת האידיאולוגיה.
<צביקה צ'רנחובסקי: ואני אוהב תמיד לצטט את טדי קולק שאמר למקצוענים שלו, חברה', השכל לא נמצא רק בכיכר ספרא במקרה הירושלמי.
<צביקה צ'רנחובסקי: בתל אביב יגידו השכל לא נמצא רק בכיכר רבין.
<צביקה צ'רנחובסקי: חשוב שנאמר את זה לתושבים, לאזרחים.
<צביקה צ'רנחובסקי: זכות להיות מעורבים ולהשפיע על איכות החיים שלהם, אבל סמכות שווה אחריות.
<צביקה צ'רנחובסקי: לא רק סמכויות, גם אחריות.
<צביקה צ'רנחובסקי: חשוב לומר את זה.
<צביקה צ'רנחובסקי: אני ברשות
<צביקה צ'רנחובסקי: כם רק אצטט שניים-שלושה דברים ממקורות אחרים, שדנו בנושא ונעביר את זכות הדיבור לאנשים נוספים.
<צביקה צ'רנחובסקי: מבקר המדינה בדו"ח שבדק את יחסי הגומלין בין העירייה לבין המינהלים הקהילתיים כותב, ואני מדלג כאן על קטע: "העירייה ברצותה מחזקת את המינהלים וברצותה מחלישה את מעמדם".
<צביקה צ'רנחובסקי: מבקר המדינה בשנת 2007-2008.
<צביקה צ'רנחובסקי: פרופסור הלל שמיד, ידידי שיושב פה, עם עוד חבר, מוטי וינדר, כתבו מאמר שאני מצטט מתוכו: "המינהל הקהילתי ניצב בפני בעיה של העדר מעמד סטאטוטורי המאפשר לו את השגת המשימות שנטל על עצמו".
<צביקה צ'רנחובסקי: מכון ירושלים ומכון פלורסהיימר, בנייר, בשנת 2000 הם הגישו הצעה, טיוטה של הצעת חוק שהגיעה לדיונים, אבל לא יצא ממנה הרבה.
<צביקה צ'רנחובסקי: הם כותבים, אני מציין, הם כותבים כי רק התערבות ממשלתית, כותב מכון ירושלים במבוא לטיוטה להצעת החוק שהם הגישו פלוס מינוס בשנת 2000, כי רק התערבות ממשלתית המלווה בצעדים סטטוטוריים ושתגרום לתמיכה במערך המינהלים, תאפשר לא רק את חיזוקה של ירושלים במקרה של ירושלים, אלא גם ניצול מושכל של הניסיון הירושלמי למערכות השלטון העירוני בארץ.
<צביקה צ'רנחובסקי: פה חשוב לי לומר, הרעיון של לתת מעמד סטטוטורי הוא חותך ארץ.
<צביקה צ'רנחובסקי: נכון שהנושא של המנהלים צמח בירושלים, גדל בירושלים ועם עליות וירידות, אבל הרעיון הוא להחיל את זה לכל הארץ.
<צביקה צ'רנחובסקי: כמובן אפשר להתחיל בפיילוט וכו' וכו', אבל אני לא אכנס לעניין.
<צביקה צ'רנחובסקי: אני מציע שחברים נוספים ידברו.
דוד אמסלם: טוב, תודה רבה צביקה.
דוד אמסלם: מי רוצה לדבר עכשיו?
<הלל שמיד: אני אגיד כמה מילים ברשותך.
דוד אמסלם: אבל הייתי מציע להיות ממוקדים, יש לנו דיון עד השעה 13:00.
דוד אמסלם: אז בואו נעזוב את הנאומים, את המשפטים לאומה.
דוד אמסלם: בואו נעבור לעניין.
דוד אמסלם: עוד מעט אני אולי אנחה בשאלות ואז ככה נתקדם יותר מהר.
<הלל שמיד: מאה אחוז.
<הלל שמיד: אז הבעיה המרכזית של המנהלים הקהילתיים, כמו שהם צמחו בירושלים - - -
דוד אמסלם: תגדיר מנהל קהילתי.
דוד אמסלם: דרך אגב, מינהל קהילתי זה דבר שהוא נבחר?
דוד אמסלם: תגדיר לנו.
דוד אמסלם: האנשים פה לא יודעים.
<הלל שמיד: המנהל הקהילתי זה מערכת ארגונית שההנהלה הציבורית שלה נבחרת.
<הלל שמיד: יש בה שילוב של אנשים שממונים על ידי הממסד ואנשים שנבחרו על ידי הציבור.
דוד אמסלם: איך בוחרים אותם?
<הלל שמיד: בוחרים אותם בתהליך של בחירות שמתקיים אחת לפרק זמן מסוים והם נמצאים פה בירושלים, לא בכל הארץ.
<הלל שמיד: זו יצירה ירושלמית טיפוסית.
דוד אמסלם: מי הגוף הבוחר?
<הלל שמיד: הגוף הבוחר זה אותה אוכלוסייה.
<הלל שמיד: צביקה יכול להרחיב יותר בעניין הזה, אבל הגוף הבוחר זה אותם תושבים.
<צביקה צ'רנחובסקי: תושבי השכונה.
<הלל שמיד: תושבי השכונה שיש להם מספר הגדרות שהם יכולים לבחור.
דוד אמסלם: ואתם חושבים שכולם מבינים את כל מה שאתם יודעים.
דוד אמסלם: אתם מתכוונים שבשכונה מסוימת או במתחם מסוים, מחליטים לעשות בחירות למינהל הקהילתי.
דוד אמסלם: אנשים מגישים את המועמדות שלהם, ונבחרים על ידי כלל הציבור שרשום שם באותה שכונה?
<הלל שמיד: זה מופיע בספר הבוחרים.
דוד אמסלם: זה מופיע בספר הבוחרים של אותה שכונה.
<הלל שמיד: נכון.
<צביקה צ'רנחובסקי: אבל זה משתנה כל פעם, כי - - -
דוד אמסלם: עוד מעט, עוד מעט.
דוד אמסלם: דרך אגב, מה החלוקה מבחינת המספרים בין החברה' שנבחרים לבין הממונים?
<הלל שמיד: 60-40.
דוד אמסלם: לטובת?
<הלל שמיד: לטובת הנבחרים.
דוד אמסלם: אז זה לא טריוויאלי.
<הלל שמיד: כן.
<הלל שמיד: שאלת, ענינו.
<הלל שמיד: אני חושב שכדי למקד את הבעיה, הבעיה המרכזית היא החקיקה.
<הלל שמיד: חקיקה ראשית ולא תקנות וכדומה.
<הלל שמיד: הבעיה המרכזית של המנהלים הקהילתיים היא הנושא שהמערכת הזו היא וולונטרית ועובדת ללא חוק, אין לה את הריבונות משלה והיא תהיה תמיד תלויה במערכת עירונית מרכזית.
<הלל שמיד: אם אנחנו רוצים לממש את הרעיונות שצביקה ביטא אותם, לקרב את הנושא האזרחי הרבה יותר לתושבים וגם את השירותים על בסיס של מתן שירותים על ידי המנגנון הנבחר באותה מערכת שכונתית, המערכת הזו זקוקה לחוק.
<הלל שמיד: ללא חוק המערכת הזו מעוקרת, היא מרוכזת בידי המערכות המרכזיות.
דוד אמסלם: הלל, יש לי רק שאלה, ברשותך.
דוד אמסלם: הרי ברור לך שדינה של ירושלים זה לא כמו דינה של עזריקם.
דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר אני מניח, ובוא, אני שואל שאלות, אמרתי, כדי שהחותנת תשמע.
דוד אמסלם: אני אומר, בגדול, יש במדינת ישראל שלטון מוניציפאלי שנבחר כדי לנהל את העסק – עירייה, מועצה, מועצה אזורית – לא חשוב.
דוד אמסלם: עכשיו, מטבע הדברים, ככל שהעיר גדולה יותר, מוטת השליטה שלה קטנה ואז היא מחליטה להקים לה מה שנקרא מערכות משנה כאלה, שייסעו בידה.
דוד אמסלם: אז השאלה שלי מבחינתך ומבחינת התיזה שלך, תפיסת עולם, כרגע אני עוד לא נכנס לחוק, האם גם אצלכם יש איזה שהוא גודל מסוים שמשם אתה חושב ש - - -
<הלל שמיד: אני חושב שהשאלה במקום.
<הלל שמיד: שני דברים הייתי אומר לפחות קובעים.
<הלל שמיד: אחד במקרה הזה זה באמת הגודל קובע.
<הלל שמיד: וזה העובדה שככל שהערים גדולות יותר אנחנו צריכים ללכת לביזור, כי ביזור מחייב איזה שהוא מערכת של שירותים שלא יכולה להינתן רק במקום מרכזי על כל החולאים שלו וגם על היתרונות שלו.
<הלל שמיד: ושנית, ההטרוגניות של התושבים וגם המבנה הפיזי של היישוב, זה יכול בקלות להקל על העניין של פיתוח המינהלים הקהילתיים.
<הלל שמיד: אז יש הגדרות ברורות שלנו שבהחלט, ככל שהמערכת גדולה יש צורך לבזר, אי אפשר הכל באיזה שהוא צוואר בקבוק אחד לרכז את הכל.
<הלל שמיד: שניים, לתת יותר כוח למערכות המקומיות שקרובות לשטח, עם היתרונות והמגבלות.
<הלל שמיד: יש הרבה יתרונות לשלטון מרכזי.
<הלל שמיד: אני רק אגיד שכשלמדתי למינהל עסקים היה לי מורה בשם אברהם פרידמן, הוא לימד אותי כל הזמן איך לבזר.
<הלל שמיד: שהוא לימים נהיה נציב שירות המדינה, ראיתי שהכל הוא מרכז.
דוד אמסלם: זה תלוי תמיד בפוזיציה.
<הלל שמיד: שאלתי אותו למה, אז הוא אומר כדי לתת מה לתת, קודם שזה יהיה אצלי.
דוד אמסלם: אני גם מכיר ראשי עיר שהשתמשו במנהלים ככה וכשהם היו ראשי עיר, הם השתמשו הפוך.
<הלל שמיד: יפה, אז המתח הזה הקיים.
<הלל שמיד: הוא מחייב איזו שהיא חלוקת עבודה רשמית יותר, פורמאלית, שתסדיר גם.
<הלל שמיד: אם אנחנו מאמינים בעקרונות של הדמוקרטיה ואני לא רוצה לומר הפוליטיקה, אלא בעקרונות האזרחיים.
דוד אמסלם: בהצעה שלכם יש פרמטרים שהם מה שנקרא חד-חד ערכיים, או שגודל וכו' זו שאלה שהיא בעצם - - -
<הלל שמיד: על זה צריך לדון וגם צריך לדעת על איזה - - -
דוד אמסלם: זאת אומרת אתם שמתם רק את העקרונות.
<צביקה צ'רנחובסקי: את העקרונות, אבל יש לנו.
<צביקה צ'רנחובסקי: בזמנו של אהוד כראש העיר, עשינו עבודה מאד גדולה של תיחום העיר למנהלים קהילתיים.
<צביקה צ'רנחובסקי: ובמקרה הירושלמי יש את ההיבט הכמותי.
<צביקה צ'רנחובסקי: במקרה הירושלמי גם רוב המצבים שהגיאוגרפיה חופפת לדמוגרפיה - - -
דוד אמסלם: צביקה, אנחנו מדברים כרגע על משהו מדינתי, אז עזוב את ירושלים.
<צביקה צ'רנחובסקי: כן.
דוד אמסלם: אוקי, אורי.
דוד אמסלם: אורי חבר שלי טוב, רבותי, הרבה שנים.
<אורי עמדי: היום אני יזם חברתי בכל הארץ ולוקח את המודל הירושלמי ומנסה להעביר אותו גם לערים אחרות בארץ.
<אורי עמדי: אני הקמתי מספר ארגונים שעסקו בתחום הלא פורמאלי בתוך ירושלים ואני רוצה קודם כל לנסות להתמודד עם השאלה למה בכלל צריך ביזור.
<אורי עמדי: חברה נאורה צריכה להעביר לידי האוכלוסייה שלה, זה לא משנה בכל מקום, בכל עיר, יכולת לקבל החלטות לגבי חיי היום יום.
<אורי עמדי: יש לזה הרבה סיבות.
<אורי עמדי: סיבה אחת, אני אומר את זה בצורה, אני מקווה שלא תבוא לידי פגיעה באף אחד.
<אורי עמדי: רמת השחיתות היום במדינת ישראל, יש לה סיבות הנעוצות בסיבות שבעצם האזרחים לא מרגישים באופן אמיתי מעורבים ויכולים לקחת החלטות.
<אורי עמדי: ואז הם צריכים את הטובה של מישהו במועצה, מישהו בכנסת, מישהו שיעשה להם סידורים.
<אורי עמדי: הרעיון של המינהל הקהילתי הוא הרעיון של הרובה, או רעיון ביזור סמכויות, הוא בעצם לבנות חברה, לייצר לנו חברה שהאזרחים שותפים באופן מלא ולוקחים אחריות לגבי חייהם.
<אורי עמדי: לא רק דורשים – מגיע לנו, אלא בעצם מקבלים סמכויות בחוק, מקבלים סמכויות לנהל את האזורים שלהם.
<אורי עמדי: שאלת על מספרים.
<אורי עמדי: קהילה זה גם משהו פונקציונאלי.
<אורי עמדי: אני העברתי שלוש מערכות בחירות בשוק מחנה יהודה.
<אורי עמדי: שוק מחנה יהודה, 140 שנה לא מרכז הדמוקרטי של מדינת ישראל, עבר תהליך בחירות אזוריות, חשאיות, אה-פוליטיות.
<אורי עמדי: נבחר ועד על ידי 70% מסוחרי השוק, שהוביל במשך שנים את התחדשות השוק.
<אורי עמדי: אני עושה את התהליך הזה היום עם שוק הכרמל, ואני עושה את התהליך הזה היום בשוק באר שבע, יחד עם הרשויות המקומיות.
<אורי עמדי: הרכבת הקלה בירושלים לא הייתה יוצאת לדרך אם לא היה ארגון אזרחי בתוך המרחב של מרכז ירושלים, שידע לבנות שולחן עגול עם מקבלי ההחלטות של סיטיפס, של הסעת המונים, כדי ביחד איתם בעצם להוביל את התהליך של הרכבת הקלה, כי ההחלטות הן החלטות קשות.
<אורי עמדי: ואם האזרחים שותפים בקבלת ההחלטות, הם יתנו גם גיבוי.
<אורי עמדי: זאת אומרת, להעביר לאזרחים באופן אמיתי ולא במשחק, יכולת להיות מעורב ולקחת החלטות, מדינת ישראל תרוויח מזה.
<אורי עמדי: זה נכון, האדם שמתבונן על זה מהצד יכול להגיד שהשלטון מבזר מכוחות ומסמכותו.
<אורי עמדי: זה לא נכון.
<אורי עמדי: השלטון שמעביר - - - משלו, בעצם נותן להם לקבל החלטות.
<אורי עמדי: אם הוא מסתכל עליהם כנתינים, שהם לא יכולים, שאין להם יכולת והמקצוענים יודעים את התורה כולה והנבחרים יודעים את התורה כולה, אז הם בעצם מקבלים אזרחים סוג ב' במדינת ישראל, ואנחנו מאמינים שלאזרחים יש את היכולת לנהל את הקהילות שלהם באופן חכם ובאופן מושכל.
<אורי עמדי: הצרה היא שכל פעם מתחלף ראש עיר וכל פעם יש ציבור אחר של נבחרים ובחינוך הפורמאלי ידוע מה המתכונת של בית ספר.
<אורי עמדי: צריך להיות מנהל, צוות מורים וכך הלאה.
<אורי עמדי: בחינוך הבלתי פורמאלי, או במרחב שממנו אנחנו באים, בעצם זה פרוץ.
<אורי עמדי: אם יש ראש עיר שהרעיון של החברה האזרחית והמינהל הקהילתי משרת אותו, הוא ייתן חבל יותר ארוך למינהל הקהילתי.
<אורי עמדי: אם יש ראש עיר שבא עם אג'נדה אחרת, שהוא רוצה יותר להיות בולט, שהוא לא מאמין בכוחם של האזרחים, הוא יצמצם את היכולת שלהם לקבל החלטות והוא יהפוך אותם מאזרחים פעילים לאזרחים שבעצם מעבירים חוקים.
<אורי עמדי: וזה מה שקרה בירושלים.
<אורי עמדי: ירושלים הייתה מובילה בחברה האזרחית ולקחה החלטות בסדר גודל של עירייה, ממשלה.
<אורי עמדי: האזרחים.
<אורי עמדי: התושבים.
<אורי עמדי: ומה שקרה בירושלים, היא לקחה 50 צעדים אחורה, היא חזרה אחורה והיא הפכה להיות היום חברה אזרחית, ראש קטן.
<אורי עמדי: המנהל הוא ראש קטן, התושבים הם ראש קטן.
<אורי עמדי: אנחנו רוצים אזרחים עם ראש גדול.
<אורי עמדי: ממאורעות ואדי סאליב בחיפה עד ההפגנה האחרונה, הפגנת רוטשילד, בעצם צמחו תנועות מחאה.
<אורי עמדי: הצמיחה של התנועות האלה נובעת, אחת הסיבות שלהן, הם צמחו לתוך ואקום כי אין בעצם ארגון שבו האזרח יכול להרגיש – יש לי בית, אני יכול לייצג את הקהילה שלי, סומכים עלי, אני יכול לקבוע את סדר העדיפות של השכונה שלי, של הקהילה שלי.
<אורי עמדי: ולכן אנחנו חושבים שרק חקיקה.
<אורי עמדי: אני חסיד של השיטה של הצמחת מנהיגות מלמטה, אבל כנראה שבזה כשלנו.
<אורי עמדי: הצמחנו מנהיגים מלמטה, אבל עצרו אותנו.
<אורי עמדי: הכוח הפוליטי הוא יותר חזק מאיתנו.
דוד אמסלם: תודה אורי.
<אורי עמדי: לכן באנו לבקש את העזרה של המחוקק.
<ישראל קמחי: ישראל קמחי, מכון ירושלים.
דוד אמסלם: בבקשה, מר קמחי.
דוד אמסלם: כמה דקות.
<ישראל קמחי: חצי דקה.
דוד אמסלם: קח דקה.
<ישראל קמחי: כי אמרו את כל הדברים כבר מראש.
<ישראל קמחי: אני רק אדגים את זה על ירושלים, אבל זה נכון לגבי כל מקום.
<ישראל קמחי: ערים שמגיעות לסדר גודל כמו ירושלים למשל, ועם המגוון העצום של האוכלוסייה, עם הריבוי גם של הלאומים וגם של הקהילות השונות בתוך העיר, מחייבת איזו שהיא חלוקה או תת חלוקה, נקרא לזה רובעים, נקרא לזה מנהלים, שעוסקים בחיי היום יום באופן עצמאי ככל האפשר.
<ישראל קמחי: זה מקובל בהרבה מאד ערים בעולם, אם זה און דה סמון בפריז או אם זה רובעים בלונדון, הבולוז, או בכל מקום אחר.
<ישראל קמחי: זה דבר שידוע בכל העולם הרחב, המבנה הזה.
<ישראל קמחי: המבנה הזה, כשהוא מופעל על ידי האזרחים, כפי שאורי תיאר קודם, אין טוב ממנו.
<ישראל קמחי: הם יודעים מה הם צריכים.
<ישראל קמחי: הם יודעים להביע את רצונם טוב מכל ראש עיר אחר, מכל מי שמנהל את המערכת בגדול.
<ישראל קמחי: לכן יש לזה חשיבות רבה מאד בירושלים, אבל לא רק בירושלים.
<ישראל קמחי: ירושלים, בגלל המגוון העצום של האוכלוסייה, בגלל הגודל, אנחנו כבר 850,000 איש.
<ישראל קמחי: אפשר ליצור רובעים של 100,000 איש כל אחד וזה עיר.
<ישראל קמחי: תזכרו שיש הרבה מאד ערים בארץ שלא מגיעות לחצי מסדר הגודל הזה.
<ישראל קמחי: לכן הנושא הזה של חלוקת משנה ומתן סמכויות, היא חיונית בעיר כמו ירושלים.
דוד אמסלם: חביליו, בבקשה.
<יוסי חביליו: אני מצטרף לדעת קודמי ואני רוצה למקד בנקודה ספציפית בשביל לא לחזור.
<יוסי חביליו: המינהל הקהילתי בגדול יש לו נגיד שני תפקידים.
<יוסי חביליו: התפקיד הראשון זה לתת שירות.
<יוסי חביליו: התפקיד הזה ביזור אמצעים, אני מצטרף.
<יוסי חביליו: אבל יש גם תפקיד שני שאני רוצה להדגיש אותו, וזה לייצג את האזרח דווקא מול הרשות המקומית או מול הרשות בכלל.
<יוסי חביליו: עכשיו, אני אומר את זה מניסיון.
<יוסי חביליו: דודי, ראיתי פה לאחרונה פעמיים, כמי ששותף היום או כעורך דין או בתור עמותת צחור בהתנדבות, שותף להרבה מאבקים בירושלים, אם זה הגבעה הצרפתית עם המטמנה, אם זה המכללות ביער ציפורי.
<יוסי חביליו: יש עכשיו באבו טור - - -
דוד אמסלם: ברוך השם אני מבין שזה כבר הוסר מהפרק.
<יוסי חביליו: אז חלק הוסרו וחלק לא.
<יוסי חביליו: הגבעה הצרפתית לא הוסרה.
דוד אמסלם: לא, לא, אני מדבר על הנושא של ציפורי.
<יוסי חביליו: נכון, נכון, אז תיכף אני אגיע רק לעניין של המנהלים.
<יוסי חביליו: אם זה גני משחקים בבית חנינא ובשועפאט, שהיה לנו הישג גדול בעתירה מנהלית לאחרונה, שנקבע שיש אפליה.
<יוסי חביליו: למה אני ממקד את זה?
<יוסי חביליו: כי היום הרשות היא דורסת.
<יוסי חביליו: אני לא אומר שזה בהכרח בשחיתות.
<יוסי חביליו: לפעמים זה אטימות, לפעמים זה חוסר התחשבות.
<יוסי חביליו: האזרח הקטן אין לו את הכלים לנהל את המאבקים, שלצערנו גם או שהם מאבקים ציבוריים או שהם מאבקים משפטיים.
<יוסי חביליו: צריך ייעוץ משפטי, צריכה לוגיסטיקה, צריך מישהו שיתסכל על המודעות הקטנות של התכנון והבנייה.
<יוסי חביליו: ופה, בלי המנהלים, ובית המשפט אמר את זה היום במספר פסקי דין, שצריך לעודד את האזרחים גם להגיש עתירות נגד הרשויות, כי האזרח לבד לא יכול.
<יוסי חביליו: אם אני אקח את ציפורי, אם לא הייתה התגייסות של המנהלים הקהילתיים, של 11 מנהלים קהילתיים בהובלת יובלים, זה לא היה נפתר.
<יוסי חביליו: בגבעה הצרפתית לצערי עדיין זה תקוע, אבל בזכות המנהלים הקהילתיים, בית חנינא.
<יוסי חביליו: לכן אני חושב שפה אני רוצה למקד בנוסף למתן השירותים.
<יוסי חביליו: ובהחלט אני רואה שירושלים, שטדי קולק היה החלוץ, ואני גם ניהלתי עכשיו מאבק עם המינהל הקהילתי גוננים, הוא היה החלוץ לעשות בחירות ולתת לאזרח ייצוג.
<יוסי חביליו: והיום, כמו שאמר אורי, הולכים אחורה.
<יוסי חביליו: לכן מאד חשובה, כמו שנאמר פה, החלוקה.
<יוסי חביליו: 60 לנבחרים ו-40 לרשות.
<יוסי חביליו: 70-30, לא משנה.
<יוסי חביליו: לתת לרשות מעמד, אבל לא רוב.
<יוסי חביליו: כי אז זה הופך להיות מחלקה של העירייה.
<יוסי חביליו: יש ערים בישראל, כמו תל אביב וערים אחרות, שזה מחלקה של העירייה.
<יוסי חביליו: אז אפשר להתווכח על השירותים, אבל כשבא חבר של מתל אביב ואומר אני רוצה להגיש עתירה שרוצים להקים לי פה גורד שחקים או לקחת לי שטח ירוק ליזמים, אין מנהל שיעזור לו.
<יוסי חביליו: צריך להתחיל לאסוף כסף מהדלתות.
<יוסי חביליו: ולכן צריך - - - את המלכוד הזה.
<יוסי חביליו: אם יש ראש עיר עם ביטחון, אם יש רשות עם ביטחון, אז אין לה בעיה.
<יוסי חביליו: קחו את הסמכות.
<יוסי חביליו: תאבקו נגדי ונגיע להחלטה הכי טובה.
<יוסי חביליו: אבל כשיש מישהו שחושב שכל השכל אצלו, אז כל אחד שנאבק רוצה להוריד לו את הראש.
<יוסי חביליו: אם יש מאבק – את ההחלטה - - -
דוד אמסלם: בסדר, יוסי.
דוד אמסלם: אתה מביא את כל הזווית מזווית המאבק, בחיי היום יום המנהלים לא בדיוק נאבקים.
דוד אמסלם: הם נותנים שירותים לאנשים.
דוד אמסלם: אתה ישר בא בזווית של הפרקליט.
<יוסי חביליו: קודם כל אני לא רוצה מאבק כשיש שיתוף פעולה, אבל מכיוון שאמרו את זה חברי, אז אני רוצה להתמקד בסוגיה ספציפית, שמה לעשות, שמהדוגמאות שהבאנו מטרידה הרבה פעמים את האזרחים.
<יוסי חביליו: אם זה חלוקת משאבים, אם זה הקצאת מקרקעין, אם זה כל הדברים שהרשות עושה.
<יוסי חביליו: והרבה פעמים האזרח הקטן, הרשות לא שומעת אות והכלים שלו להציג את עצמו בפני הרשות הם כלים מאד מאד מוגבלים ואני חושב שדבר הזה חשוב שתהיה עצמאות ואם זה לא יוסדר בחקיקה, אז בעצם זה יהיה תלוי בשיקול הדעת או ברצון של כל ראש עיר.
דוד אמסלם: רבותי, אני אחלק את הזמנים בדיון.
<צביקה צ'רנחובסקי: דודי, לא התחלנו ב-12:00.
<צביקה צ'רנחובסקי: אתה חייב לנו רבע שעה, 20 דקות.
דוד אמסלם: בסדר, אני אתן לכם 10 דקות.
דוד אמסלם: יש לנו דיון נוסף אחרי זה.
דוד אמסלם: בואו נעשה כזה דבר, אנחנו ניתן לצד הזה ואני רוצה לשמוע גם את העירייה, גם את השלטון המקומי.
דוד אמסלם: אז בואו נעשה סדר בעניין ולא נחזור אחד על הדברים של השני.
דוד אמסלם: פחות או יותר הבנו את העניין ולא צריך לחדד.
דוד אמסלם: בסוף השפיץ ייפול.
דוד אמסלם: אז רק אם יש לאיזה מישהו - - -
<הלל שמיד: אני רק רוצה להגיד, שעם כל הכבוד לירושלים ואנחנו אוהבים את ירושלים, החוק לא יכול להיות חוק ירושלמי בלבד.
דוד אמסלם: עזוב, זה כבר עבר מזמן.
דוד אמסלם: חביליו, תודה.
דוד אמסלם: יוחנן, בבקשה.
<יוחנן בכלר: טוב, בגללש אני ר ואה שאני - - -
דוד אמסלם: לא, בגלל שאתה חבר שלי אתה מדבר.
<יוחנן בכלר: בסדר.
<יוחנן בכלר: יושב הראש, זה שאני רואה שהחברה למתנ"סים לא נמצאת פה ואני בעצם מסביב אני רואה היחיד שעדיין עובד בחברה, שלדעתי היא חברה מדהימה ומייצרת מנהלים מצוינים, שחלקם יושבים פה.
<יוחנן בכלר: אני אומר את הדבר הבא.
דוד אמסלם: הם הוזמנו לכאן.
<יוחנן בכלר: אבל אני לוקח על עצמי, ברשותך - - -
דוד אמסלם: אמרו שאתה תייצג אותם.
<יוחנן בכלר: בדיוק, כי אתה ביקשת ממני, אז אני מייצג אותם.
<יוחנן בכלר: אז אני אומר את הדבר הבא, תראה, אני רוצה לדבר מהיבט אחר על נושא של נושאים.
<יוחנן בכלר: אם אני רוצה לראות חוק, אני רוצה הגנה על נושאים מסוימים, כי רוב הנושאים שאנחנו עוסקים בהם בחינוך הלא פורמאלי, אין להם הגנה בכלל.
<יוחנן בכלר: אף אחד לא יודע כמה הנוער צריך לקבל, אף אחד לא יודע כמה קשישים, קליטה, הכל נתון בידי איזה שהוא ממשל שאני מוקיר אותו, מכבד אותו, שזה שלטון מקומי.
<יוחנן בכלר: ואני בא ואומר, את זה צריך, אדוני יושב הראש, לעגן.
<יוחנן בכלר: אם החוק הזה יעגן הוא גם יעזור לראשי רשויות וגם לכל המערכת, בסופו של דבר ליהנות ממשהו הרבה יותר רחב.
<יוחנן בכלר: זה מה שאני מצפה, ואז רוב המנהלים שנמצאים בארץ ופזורים בארץ ב-200 ומשהו רשויות, יוכלו לעבוד.
<יוחנן בכלר: ואני אגיד את זה כסיכום.