GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוני יוחנן: אנחנו פרסמנו את זה בעיתון "דבר", זה בעמוד השלישי פה, אפשר לראות את הנוסח של הפרסום בעיתון "דבר" בשנת 1953 - לבוא להכשיר את הזכויות.
דוד אמסלם: דרך אגב, אותם אנשים מאיפה הם באו בדיוק, העולים, באותה תקופה?
<יוני יוחנן: כורדיסטאן.
דוד אמסלם: הם ידעו בכלל לקרוא עברית?
דוד אמסלם: ידעו את התפילות בעל פה, אני מבין.
<יוני יוחנן: אם הם ידעו לקרוא עברית?
<יוני יוחנן: גם את התפילות בעל פה היינו עושים.
דוד אמסלם: אוקיי, אז הם פרסמנו בעיתון דבר.
דוד אמסלם: אני מניח שהם היו קוראים עיתון "דבר" אז, אותם אנשים.
<יוני יוחנן: כן, בדיוק.
<יוני יוחנן: זה הפרסום פה בעיתון "דבר".
<יוני יוחנן: בנוסף לפרסום בעיתון "דבר", המינהל באותה עתירה, באותה נשימה, בסעיף 23 לעתירה, ואני אצטט את מה שהוא רשם שם – נציין כי במינהל מקרקעי ישראל מתבצעת עבודת מטה אשר עשויה להשליך על ענייננו ולו בעקיפין.
<יוני יוחנן: בין היתר נבחנת האפשרות, לפנים משורת הדין ובכפוף לעמידה בתנאים שונים, אפשרות לחתום על הסכמי שכירות עם מי שמחזיקים שנים ארוכות בנכסים של רשות הפיתוח, ללא תשלום דמי שכירות.
<יוני יוחנן: השופט דנציגר אמר תשמעו, המינהל סוף סוף התאפס על עצמו, רוצה להיטיב עמכם.
<יוני יוחנן: ביקשנו להקפיא את העתירה.
<יוני יוחנן: הוא אמר אני לא מוצא מקום להקפיא את העתירה.
<יוני יוחנן: אני מבקש – אם צוות המטה של המינהל שהוקם בימים אלה, ההחלטה שלו תהיה לא ראויה, אני מרשה לכם לחזור עם העתירה חזרה אלינו.
<יוני יוחנן: כבוד יושב הראש, משנת 2012 עד היום עשרות מכתבים, עשרות טלפונים למינהל מקרקעי ישראל בטענות הזויות, כולל עם היועצת המשפטית מניה, כולל עם זה שהפנו אותי לרחל צדקה, עוזרת בכירה למינהל, שישבה איתי לפני שלושה חודשים ואמרה לי תשמע, אין מנהל במינהל, אין מישהו שיקים את צוות המטה.
<יוני יוחנן: אין אפשרות לקבל החלטות במינהל.
<יוני יוחנן: אז אנחנו דורשים בתוקף, כבוד יושב הראש, להפסיק את כל המהלכים המשפטיים של ליפתא, עד שיוקם צוות מטה, שיחליטו מה הזכויות שלנו, אם יש לנו זכויות.
<יוני יוחנן: אדוני יושב הראש, הזכויות האלה שאנחנו מדברים עליהן, הן כנגד כל תושבי מדינת ישראל, כי כפר עמל, שכונת הארגזים, כל התושבים שישבו בשנות ה -50, המדינה מחויבת להם, כי יש חוק ואני מבין שיש חוק ואף אחד לא ביטל את אותו חוק, עדיין הוא בתוקף, למרות שכן ידענו או לא ידענו לקרוא עיתון "דבר".
דוד אמסלם: יוני, עוד שאלה ברשותך.
דוד אמסלם: איך נכנסת עיריית ירושלים לתמונה.
<יוני יוחנן: עיריית ירושלים.
<יוני יוחנן: אנחנו בגין העתירה לבג"ץ, וזה דבר שבלהט הדברים אפילו לא הספקתי להגיד אותו.
<יוני יוחנן: מינהל מקרקעי ישראל מחליט להפסיק את התביעות כנגד תושבי ליפתא.
<יוני יוחנן: באותו דיון שהיינו והם הקימו צוות מטה משכו את כל התביעות מתושבי ליפתא.
<יוני יוחנן: אחרי שנתיים הם עשו לנו סיבוב.
<יוני יוחנן: העבירו, וזה לא אנחנו, זה לא שאמרו לנו תשמע, אתם כבר לא שייכים אלינו, אתם שייכים לעיריית ירושלים.
<יוני יוחנן: הפקיעו את השטח ושלחו אותנו כפולשים לעיריית ירושלים.
<יוני יוחנן: ועיריית ירושלים כרגע אומרת מה אתם רוצים?
<יוני יוחנן: זה המינהל, זה לא אנחנו.
<יוני יוחנן: זה הזכויות.
מיקי לוי: אבל חלק מהזכויות הופקו לטובת כביש מספר 1.
<יוני יוחנן: כן, כן.
דוד אמסלם: כל השטח הועבר לעיריית ירושלים או רק שטח הכביש?
<יוני יוחנן: לא.
<יוני יוחנן: למעט שני תושבים שכבר קיבלו צווי פינוי מהמינהל, שהם יושבים פה, כבוד יושב הראש, 11 משפחות כרגע - - -
דוד אמסלם: קרא לי דודי, עזוב כבוד יושב הראש.
דוד אמסלם: קרא לי דודי.
דוד אמסלם: עזוב את ההצגה הזאת.
<יוני יוחנן: בסדר גמור.
<יוני יוחנן: אני קצת מתרגש - - -
דוד אמסלם: לא, אל תתרגש.
<יוני יוחנן: כי זה נטל כבד לשבת פה עם אחריות של כל כך הרבה משפחות, שאני מרגיש את הכל על הכתפיים שלי.
<יוני יוחנן: אני מתרגש.
<יוני יוחנן: אני מתנצל גם.
דוד אמסלם: אחלה יוני.
דוד אמסלם: אני אמזוג לך גם מים.
דוד אמסלם: אבל רציתי לדעת לגבי עיריית ירושלים.
דוד אמסלם: אני הבנתי שהיא נכנסת בעצם בכובע של, כמו שאמרתי, מבחינת זכויות הדרך בכביש מספר 1, ההרחבה של כביש 1.
דוד אמסלם: זה כולל את כל המבנים?
דוד אמסלם: את כל 13 המשפחות.
<יוני יוחנן: למעט שני מבנים שהם מחוץ להפקעה.
דוד אמסלם: זאת אומרת כל המבנים בעצם, 11 מבנים, נכנסים בגבולות ההפקעה ואז העירייה אמרה תשמע, מה אתה רוצה ממני, אם יש לך בעיה זה מול המינהל, תעזוב אותנו.
<יוני יוחנן: נכון, אחד זורק את הכדור לשני.
<יוני יוחנן: יש לכם בעיה.
<יוני יוחנן: זה נסח הזכויות שלכם, אתם פולשים.
מיקי לוי: אדוני, לא הבנתי למה עכשיו העירייה, עם הכביש.
מיקי לוי: עכשיו יש הרחבה נוספת של הכביש על חשבון השטחים?
<יוני יוחנן: על חשבון הבתים.
דוד אמסלם: יש תכנית אב כבר מזמן.
<תומר רוזנר: זה הנתיב השלישי.
מיקי לוי: הנתיב השלישי?
יוסי יונה: זאת אומרת העירייה הפכה מן מוציאה לפועל של ה - - -
דוד אמסלם: אתה יודע, אתה מכיר את הסיפור.
דוד אמסלם: העירייה כרגע היא לכאורה לא צד בעניין.
דוד אמסלם: הם העבירו אותם לעירייה.
דוד אמסלם: זה הכדרור, שיטת הכדרור.
דוד אמסלם: עכשיו העירייה היא לא צד בעניין.
דוד אמסלם: היא אומרת עזוב את הבית, זה כביש.
דוד אמסלם: מישהו מהתושבים רוצה עוד להוסיף משהו על מה שיוני אמר, לפני שאנחנו מעבירים את זכות הדיבור לחברי הכנסת ואחרי זה לדרג המקצועי?
דוד אמסלם: ודרך אגב, אין לנו הרבה זמן.
דוד אמסלם: בשעה 10:00 אנחנו מסיימים את הדיון, אז לכן הייתי מבקש להצטמצם.
דוד אמסלם: כן, אדוני עם כובע הגרב, בבקשה.
<מנשה מוסה: בוקר טוב, קוראים לי מנשה מוסה, תושב ליפתא.
<מנשה מוסה: כמו שאמר חברי, מאז שקיבלנו מכתבים שאנחנו פולשים - - -
דוד אמסלם: מתי קיבלת את המכתב?
<מנשה מוסה: בשנת 2008, כמו שחברי דיבר.
<מנשה מוסה: מאז כל הכסף שהיה לנו הוצאנו על עורכי דין, בכדי לראות איפה אנחנו נמצאים.
<מנשה מוסה: מאז אני, היום אני בן 74.
<מנשה מוסה: אני חי על כדורים.
<מנשה מוסה: אשתי אותו דבר.
<מנשה מוסה: אם רוצים לפנות אותנו בלי פיצוי הולם, שיבואו יפנו גם אותנו בתוך הבית, ביחד עם הבית.
<מנשה מוסה: זה מה שיש לי לומר.
דוד אמסלם: כמה שנים אתה גר בליפתא?
<מנשה מוסה: 50-60.
<מנשה מוסה: אני כבר לא זוכר.
דוד אמסלם: מחוץ לארץ הגעת לליפתא?
<מנשה מוסה: כן, מחוץ לארץ.
דוד אמסלם: מהתושבים, מישהו רוצה להוסיף עוד משהו?
דוד אמסלם: בבקשה, גברת.
<שרה מוסה: שמי שרה מוסה.
<שרה מוסה: הוצאנו 7,000 קנינו את הבית ממישהו.
<שרה מוסה: לא פלשנו ולא כלום.
<שרה מוסה: קיבלנו מכתב שאנחנו פולשים.
<עובדיה עובדיה: שמי עובדיה עובדיה, בן 58.
<עובדיה עובדיה: נולדתי בבית שאני גר בו היום.
<עובדיה עובדיה: יש לי מסמך מתחילת שנות ה-70 מחברת פרזות, שהייתה החברה הממשלתית העירונית.
<עובדיה עובדיה: במכתב כתוב – אתם לא עומדים בקריטריונים.
<עובדיה עובדיה: בבוא היום, כשתרצו למכור את הבית, הבית שלכם שווה הרבה כסף ותוכלו לעבור לאן שאתם רוצים.
דוד אמסלם: תוכלו למכור את הבית ו-?
<עובדיה עובדיה: כן, הבית שלכם שווה הרבה כסף.
<עובדיה עובדיה: בבוא היום תוכלו למכור את הבית ולעבור לאן שאתם רוצים.
<עובדיה עובדיה: חברת פרזות, חברה ממשלתית.
<עובדיה עובדיה: במכתב הזה אנחנו מחזיקים.
דוד אמסלם: כן, בבקשה, גברתי.
<ליז מועלם: בוקר טוב.
<ליז מועלם: שמי ליז מועלם, אני אשתו של אופיר מועלם.
<ליז מועלם: לנו, בניגוד לשאר הדיירים, יש צו פינוי מהבית כבר.
<ליז מועלם: המקום הזה שאנחנו גרים בו היום - - -
דוד אמסלם: מה זאת אומרת בניגוד לשאר הדיירים?
דוד אמסלם: לשאר הדיירים אין צו פינוי?
<ליז מועלם: לשאר הדיירים זה עדיין במשא ומתן.
<יוני יוחנן: אין צו פינוי.
<יוני יוחנן: הם מחוץ להפקעה הזאת.
דוד אמסלם: אתם מחוץ להפקעה.
<ליז מועלם: אנחנו הפסדנו בערכאות המשפטיות, וזה אחרי ששמנו את מיטב כספנו להרבה עורכי דין, שחלקם גם מכרו אותנו וגרמו לנו לחורים בכלכלה בצורה שאי אפשר לתאר אותה.
<ליז מועלם: אני ילדתי שלושה ילדים בליפתא ומעבר לזה יש לנו ילד שמשרת בסיירת גבעתי, ילד בן 21, שגם הוא נולד בליפתא ועוד ילדה שנולדה בליפתא.
<ליז מועלם: כולם נולדו בליפתא והיום אנחנו כולנו פולשים.
<ליז מועלם: כולנו פולשים.
דוד אמסלם: איך הגעתם לליפתא?
<ליז מועלם: הסבא וסבתא של בעלי הגיעו מכורדיסטן, כמו ההורים של יוני, והביאו אותם לבור הזה, השחור, לגור שם וזה מה שהם ידעו.
<ליז מועלם: ואז במשך השנים אופיר בעלי והאחים שלו, היה להם קצת כסף, שיפצו את הבית.
<ליז מועלם: זה העוון שלנו, כי אי אפשר היה לחיות כך.
<ליז מועלם: סללו כביש.
<ליז מועלם: עשו ביוב, מה שאף אחד לא עשה למענם, הם עשו.
<ליז מועלם: ופתאום עכשיו אנחנו פולשים.
<ליז מועלם: באים, רוצים לזרוק אותנו מהבית.
<ליז מועלם: אין לנו לאן ללכת.
<ליז מועלם: זה לזרוק זוג ששירת בצבא, שנותן את כל כולו למדינה.
<ליז מועלם: יש לי אח סגן אלוף בצבא, גם בסיירת גבעתי.
<ליז מועלם: בצוק איתן הוא אחד המוכרים, אלי ג'ינו, הבן שלנו הולך בדרך שלו.
<ליז מועלם: אנחנו מוליכים את הילדים שלנו לשרת את המדינה, לתת למדינה, לתרום למדינה, וסליחה, מה אנחנו מקבלים?
<ליז מועלם: בעיטה?
<ליז מועלם: עופו החוצה?
<ליז מועלם: בלי שום פיצוי, בלי שום כלום, להיזרק לרחוב.
<ליז מועלם: להתחיל את החיים שלנו מחדש, כשאין לנו.
<ליז מועלם: אנחנו לא אנשים שאגרנו.
<ליז מועלם: אנחנו אנשים עשירים.
<ליז מועלם: אין לנו כלום.
<ליז מועלם: זה פשוט למוטט אותנו.
<ליז מועלם: להרוס לנו את החיים.
<ליז מועלם: זה מה שיש לי לומר.
<ליז מועלם: ואני לא יודעת איזה נשמה או איזה בן אדם, או מישהו במקומנו, שם למעלה, שיושב, יכול היה להיות במקומי.
<ליז מועלם: שהילדים שלי כל החופש הגדול האחרון, מה שהם ידעו לשאול – אמא, אנחנו נמשיך בשנה הבאה בבית הספר?
<ליז מועלם: אמא, לאן נלך?
<ליז מועלם: זה להרוס לנו את החיים ולילדים שלנו את החיים.
<ליז מועלם: אני לא חושבת שאת דור העתיד בונים ככה.
<ליז מועלם: בטח לא כשאנחנו מלח הארץ ומאמינים במדינה הזאת.
<ליז מועלם: אני מצטערת.
<מוטי שמעון: ברשותכם, אני מוט שמעון.
<מוטי שמעון: אני גם שייך לשכונה וגם כעורך דין, מייצג חלק מהתושבים בשכונה בהליכים משפטיים שונים.
<מוטי שמעון: שמענו כאן דברים שנאמרו מפיו ולא רק מפיו, אלא ממש מקירות ליבו של יוני יוחנן, וגם שמענו כאן את נטיפי הדמעות של התושבים.
<מוטי שמעון: אני חושב שדווקא היום, בט"ו בשבט, היום המיוחד הזה של הקשר שלנו לארץ והיום המיוחד של כנסת ישראל, אפשר לראות אור.
<מוטי שמעון: אנחנו רואים אור בעובדה שאכן הוזמנו לכאן, לוועדה הנכבדת הזאת, ואני חושב שזו הזדמנות דווקא לצאת טיפ-טיפה מתוך המיקרו שאנחנו רואים אותו כאן והוא ממש יוזם הזלת דמעות.
<מוטי שמעון: אבל אם נסתכל על זה קצת יותר מגבוה וכאן באמת נכנסת השאלה או התפקיד שאנחנו יכולים לצפות לו מהכנסת ומהוועדה הנכבדת הזאת, להסתכל קצת יותר על המקרו.
<מוטי שמעון: הבעיות המשפטיות והבעיות הסוציאליות והבעיות האישיות - - -
דוד אמסלם: רק בוא תצטמצם בזמן.
דוד אמסלם: אני נותן לך עוד דקה לסגור את העניין, כי אני רוצה להספיק לקיים את הדיון.
דוד אמסלם: אני הבנתי את הרעיון.
<מוטי שמעון: הרעיון הוא פשוט.
<מוטי שמעון: את המדינה הזאת הקימו הרבה אנשים והרבה מעשים.
<מוטי שמעון: קרה שלא בכוונה, או מתוך חוסר שימת לב, קרה שחלק מהמעשים וחלק מהאנשים, איפה שהוא בדרך לא קיבלו את החותמת של הציונות, לא קיבלו את החותמת שהמעשה שלהם הוא חלק מהקמת המדינה, ולא קיבלו את ההסדר המשפטי לישיבה שלהם בפיסת הקרקע השם ישבו עליה.
<מוטי שמעון: אין ליבנו.
<מוטי שמעון: אין לנו שום דבר נגד זה שסביב כל מחרשה, בכל מושב וקיבוץ, מקימים מוזיאון ויש לילדים ולצאצאים של אלה שישבו שם, את הפריבילגיה להסתובב בגאון ולהרגיש את הקשר ואת השייכות שלהם כאן במדינה ולומר סבא שלי הקים את המדינה.
<מוטי שמעון: אבל עצוב לנו.
<מוטי שמעון: אנחנו בהחלט מברכים על כך, אבל עצוב לנו שילד לצאצא, אם הוא בסיירת גבעתי ואם הוא נמצא בכל מקום שהוא, מאלה שגרו וחיו בליפתא, היום צריכים להסתובב עם חותמת של פולש.
דוד אמסלם: חבר הכנסת יוסי יונה, אתה רוצה להתייחס לעניין?
דוד אמסלם: או שאתם רוצים לשמוע קודם את אנשי המקצוע?
יוסי יונה: לשיקול דעתך, אדוני יושב הראש.
דוד אמסלם: אני מציע לך אחריה.
דוד אמסלם: בדרך כלל אני נוהג לתת לכם לדבר, אבל פה זו שאלה ציבורית.
יוסי יונה: אני מכבד את שיקול דעתך.
דוד אמסלם: מינהל מקרקעי ישראל פה?
<רות אפריאט: כן אדוני.
<רות אפריאט: שלום.
<רות אפריאט: שמי רות אפריאט, אני יועצת משפטית של מרחב עסקי ירושלים ברשות מקרקעי ישראל.
<רות אפריאט: אני חייבת לומר שנאמרו כאן הרבה עובדות שהן למצער לא מדויקות.
<רות אפריאט: בסופו של יום - - -
דוד אמסלם: כמו מה?
<רות אפריאט: אז אני אתחיל.
<רות אפריאט: כנגד תושבי, לא כל תושבי ליפתא, כ-14 תביעות הוגשו כנגד אנשים שהם נעדרי זכויות בקרקע.
<רות אפריאט: זאת אומרת בניגוד לנטען, הם לא יושבו שם על ידי גורמי סוכנותיים, התיישבותיים.
<רות אפריאט: הם נעדרי זכויות.
<רות אפריאט: אני יכולה רק להקריא משפט מפסק הדין של הגברת מועלם, שבית המשפט אומר – אקדים ואומר את המאוחר ואומר שמסקנתי היא שאופיר מועלם פלש למקרקעין לאחר השנים 1996-1997 וביצע את הבנייה תוך שידע כי המינהל מנהל הליכים לפניו אחיו מהמקרקעין.
<ליז מועלם: אמרת אחיו.
דוד אמסלם: שנייה, חברה, חברה.
<רות אפריאט: וכנגד מר עובדיה עובדיה גם כן ניתן פסק דין של בית המשפט, שקבע שלא הוכיח - - -
דוד אמסלם: בלי פסקי דין.
<רות אפריאט: לא, אדוני - - -
דוד אמסלם: תעני לי רגע, ברשותך.
דוד אמסלם: אני אתחיל עם הבן אדם עם כובע הגרב, מנשה מוסה.
דוד אמסלם: הוא פולש?
<רות אפריאט: הוא נמצא בקרקע ללא כל זכות.
דוד אמסלם: מה זה נמצא בקרקע?
דוד אמסלם: כמה שנים הוא נמצא בקרקע?
<רות אפריאט: אני לא יודעת כמה שנים הוא נמצא בקרקע.
דוד אמסלם: אני שואל, תגידי לי.
דוד אמסלם: כמה שנים הוא בקרקע, שהוא ללא כל זכות?
דוד אמסלם: ומי אמור היה להסדיר את הזכות שלו?
<רות אפריאט: זו בדיוק הנקודה.
<רות אפריאט: העובדה שהם לא מוסדרים, אז זה אומר שהם ללא זכויות, משום שככל שהיו להם זכויות, ככל שהם היו מיושבים שם על ידי גורמים התיישבותיים, היו מסדירים את זכויותיהם.
<רות אפריאט: העובדה שזה לא כך מעידה על - - -
דוד אמסלם: רות, אני רוצה לשאול אותך שאלה באמת עקרונית, מוסרית, אמיתית.
דוד אמסלם: תתנתקי כרגע מהפרוצדורה המשפטית.
דוד אמסלם: בואי נצא.
דוד אמסלם: האנשים האלה הפסידו בבתי משפט בגלל שזו הדרך, בגלל שהם לא יודעים איך להתמודד עם זה.
דוד אמסלם: אבל אני שואל שאלה.
דוד אמסלם: בא יהודי, עלה לישראל כשהוא היה בגיל 20.
דוד אמסלם: הושיבו אותו שם או שהוא נאלץ להגיע לשם, לא חשוב כרגע מה הסיטואציה.
דוד אמסלם: אני מניח שמישהו אמר לו לך לשם.
דוד אמסלם: ישב שם.
דוד אמסלם: סביר להניח שבאותה תקופה, בטח מהמקום שהוא הגיע, אני מניח שהוא לא ידע לקרוא, הוא לא ידע לכתוב עברית, אז הוא בא והוא שמח שהוא הגיע לארץ ישראל ושמו אותו בבית והוא התחיל לקום ולחפש לעצמו עבודה, לפרנס את משפחתו.
<רות אפריאט: אדוני, אנשים - - -
דוד אמסלם: איך הוא נטול זכויות?
<רות אפריאט: אנשים ששמו אותם בבתים וכשעשו סקרים ומצאו שהם שם, אז הסדירו את זכויותיהם.
דוד אמסלם: איזה סקרים?
דוד אמסלם: מתי עשו סקרים?
<רות אפריאט: רשות הפיתוח ועמידר - - -
דוד אמסלם: מי עשה סקרים?
<רות אפריאט: אני לא מדברת רק על ליפתא, אני מדברת על - - -
דוד אמסלם: לא, לא, אבל אני רוצה להתמקד בליפתא.
<רות אפריאט: לא, אבל אני רוצה להסביר בדיוק למה מכלל הן שומעים לאו.
<רות אפריאט: כאשר יושבו תושבים ולא בליפתא, אני מדברת על אזורים אחרים של רשות הפיתוח, בקרקעות שבעצם הוקנו מנכסי נפקדים לרשות הפיתוח ומרשות הפיתוח נוהלו על ידי עמידר.
<רות אפריאט: בשנות ה-50 עמידר היו עורכים סקרים ואנשים היו באים ומסדירים את זכויותיהם והיו להם חוזים של דיירות - - -
דוד אמסלם: איזה סוג סקרים את מכירה?
דוד אמסלם: את ראית סקרים כאלה?
<רות אפריאט: עמידר ערכו סקרים.
דוד אמסלם: אני אתן לך דוגמא.
דוד אמסלם: אני אשאל שאלה, למשל בשכונת מוסררה.
<רות אפריאט: במוסררה עשו סקרים, כן אדוני.
דוד אמסלם: תקשיבי, אני מכיר את שכונת מוסררה על בוריה.
דוד אמסלם: אני גם יודע את האבולוציה של ההתפתחות שם.
דוד אמסלם: אני יודע איך זה קרה.
דוד אמסלם: דרך אגב, רוב התושבים שם, בניגוד למשל לממילא, שבממילא המדינה דאגה לפנות אותם אחד על אחד ולשווק את הקרקע לאנשים עשירים מאד, במוסררה זה היה הטקט הבא והם לא הסכימו.
דוד אמסלם: והיום רוב תושבי מוסררה שגדלו בשכונה, הם עדיין בבתים.
דוד אמסלם: הם גם רכשו אותם במחירים כאלה ואחרים, מוזלים מאד.
<רות אפריאט: בדיוק.
דוד אמסלם: לא, אבל לא בשנות ה-50.
דוד אמסלם: איך הבן אדם הזה, את מסבירה לו שאין לו זכויות בקרקע, ברמה המוסרית של העניין.
דוד אמסלם: עזבי משפטית.
דוד אמסלם: משפטית הוא בא, לא קנה, אולי קנה ממישהו ולא רשם ולא הבין ולא ידע לקרוא עיתון.
דוד אמסלם: פרסמו בעיתון, אבל אני רק שואל איך אין לו זכויות לדעתך ברמה המוסרית?
<רות אפריאט: משום שהוא לא רכש את הזכויות האלה, אדוני ולא הסדיר את הזכויות האלה, ותפקידנו לנהל את קרקעות המדינה בסופו של דבר ולהקצות אותם למי שזכאי לכך על פי דין.
<רות אפריאט: הנושא הזה של תפיסות קרקעות במשך שנים ללא הסדרה - - -
דוד אמסלם: מה זה תפיסת קרקע?
דוד אמסלם: דרך אגב, זה היה גבול אז.
דוד אמסלם: תביני, באותה תקופה אך אחד לא רצה לבוא לליפתא.
דוד אמסלם: אני הרי מכיר את ירושלים טוב, אני נולדתי פה.
דוד אמסלם: בשכונות האמורות, גם מוסררה, גם ממילא, גם ליפתא, זה היו שכונות ספר.
דוד אמסלם: אף אחד לא רצה לגור שם.
דוד אמסלם: הביאו יהודים שעלו לארץ, בעיקר מכל מיני מדינות מצפון אפריקה ומכורדיסטן ושמו אותם במקומות האלה.
<רות אפריאט: זו בדיוק הנקודה, שאנחנו טוענים שלא שמו אותם.
<קריאה: איך את יודעת שלא שמו אותם?
<רות אפריאט: אני יכולה רגע?
<יוני יוחנן: אדוני יושב הראש, אפשר משפט?
דוד אמסלם: לא יוני, לא צריך.
<ליז מועלם: אני רוצה להגיד משהו.
דוד אמסלם: אני כרגע מול המנהל.
<רות אפריאט: אדוני, אם אני יכולה להשלים.
דוד אמסלם: לא, לא, תעני לי רק שנייה.
דוד אמסלם: אני רוצה להבין, באו אנשים והתיישבו שם והיה נוח למדינה שהם שם בגלל, כמו שאמרתי, זה היה ספר.
דוד אמסלם: הם שמרו על הגבול באופן פיזי.
<ליז מועלם: היינו בשר תותחים.
דוד אמסלם: שנייה, לא צריך לענות.
דוד אמסלם: אני מכיר את זה, מה קרה.
דוד אמסלם: עכשיו, לימים, ודרך אגב, אם השכונות האלה עדיין היו שכונות והקרקע הייתה באיזה שהוא חרטיטניק, מה שנקרא, אף אחד לא צריך אותה, אף אחד לא היה מדבר איתם.
דוד אמסלם: הם היו שם 200 שנה, אין בעיה.
דוד אמסלם: פתאום הקרקע נהייתה יקרה ואז המדינה נזכרה, תשמע, רק רגע, בוא נפנה אותם, מה הם עושים שם?
דוד אמסלם: אין להם זכות, לא קנו, לא רכשו, אין להם חוזה.
דוד אמסלם: נשמע לך סביר?
<רות אפריאט: אדוני, זה לא עניין של נשמע לי סביר או לא נשמע לי סביר.
<רות אפריאט: זה עניין שבסופו של דבר יש כאן אנשים שמחזיקים, יש כאן טענות שנטענות שבסופו של דבר בבתי המשפט נמצאו שלא נכונות.
<רות אפריאט: זאת אומרת לבוא ולהגיד שאנחנו שם מימי שנות ה-50, כשבית המשפט קובע בממצא עובדתי שהם פלשו לקרקע בשנת 1996 - - -
רחל עזריה: די, נו, תפסיקי לחזור לאותו סיפור.
רחל עזריה: לא, זה לא מכבד.
רחל עזריה: דודי, זה לא מכבד.
רחל עזריה: זה לא מכבד.
דוד אמסלם: כל המשפחות הגיעו בשנת 1996?
דוד אמסלם: היהודי הזה הגיע בשנת 1997?
<רות אפריאט: לא, אבל יש כאלה שהסבים היו שם בשנות ה-50, כך הם טוענים לפחות ואחר כך הילדים והנכדים.
<רות אפריאט: גם לנכדים וגם לצאצאים, ונניח ש - - -
<רות אפריאט: לי אין זכות מהדירה של סבא שלי ב - - -
יוסי יונה: יש אנשים שיש להם.
יוסי יונה: את יודעת שיש אנשים שיש להם במדינה הזאת, דור שלישי?
<רות אפריאט: אתה מדבר בוודאי על - - -
יוסי יונה: נכון, נכון.
<רות אפריאט: בסדר, זה לא מגזר עירוני.
יוסי יונה: לא, זה לא בסדר.
יוסי יונה: אדוני יושב הראש, ישנם מנגנונים בארץ - - -
יוסי יונה: לא, היא אומרת - - -
<רות אפריאט: תושב שיכון באופקים, שקיבל את הדירה שלו באופקים שצריך לשלם עליה שכירות, לנכד שלו ולבן שלו יש זכות להישאר - - -
יוסי יונה: סליחה, לאדם שגר - - -
דוד אמסלם: למה לא?
דוד אמסלם: לא הבנתי למה לא.
יוסי יונה: אני שואל אותך, אדם שגר ב - - -
דוד אמסלם: אם מישהו גר באיזה קיבוץ בצפון, אין זכויות לבן שלו בקיבוץ?
רחל עזריה: רגע, שנייה, ומי שקנה דירה בדמי מפתח, אחר כך הוא רוכש את הדירה הזאת - - -
<רות אפריאט: אבל הם לא רכשו.
רחל עזריה: זה היא הנותנת.
דוד אמסלם: חברת הכנסת עזריה - - -
<רות אפריאט: אם הם היו דיירים מוגנים, אז זה לא הדיון שהיה מתקיים פה.
<רות אפריאט: הם לא דיירים מוגנים, זו בדיוק הנקודה.
<רות אפריאט: אם הם היו דיירים מוגנים, את צודקת.
<רות אפריאט: הייתה להם זכות לרכוש ולקבל את החכירה והם היו הופכים להיות חוכרים לכל דבר ועניין.
<רות אפריאט: הם לא עמדו ברף המינימאלי להוכיח זכויות.
<רות אפריאט: רק כדי להשלים את התמונה, לא הייתה כאן איזו שהיא קומבינה עם העירייה.
<רות אפריאט: מה שקרה, אנחנו ניהלנו את התיקים האלה והם היו תלויים ועומדים והתנהלו בבתי המשפט.
<רות אפריאט: מה שקרה, שבמקביל החלו הליכי הפקעה של עיריית ירושלים בגלל הצורך בהרחבת כביש מספר 1.
<רות אפריאט: מרגע שהעירייה הפקיעה את הקרקע היא הפכה להיות בעלת הזכויות, לכן אין לנו כבר אינטרס, אין לנו עניין לנהל את ההליכים האלה - - -
דוד אמסלם: איך לכם אינטרס?
<רות אפריאט: משום שאנחנו לא בעלי הזכויות, אין לנו את הזכות המשפטית - - -
דוד אמסלם: אז אתם בעצם העברתם אותם לעירייה עם הבתים, עם הכל, העברתם אותם.
דוד אמסלם: גלגלתם את הבעיה.
<רות אפריאט: העירייה היא בעלת הזכויות בקרקע.
דוד אמסלם: דרך אגב, איך אתם מעבירים קרקע עם תושבים לעירייה?
דוד אמסלם: את יכולה להסביר לי?
<רות אפריאט: לא העברנו.
<רות אפריאט: ההפקעה זה הליך סטטוטורי - - -
דוד אמסלם: אני מכיר, אני מבין מה זה הפקעות מצוין.
דוד אמסלם: אני רק שואל ברמה העקרונית, המוסרית, איך את מעבירה קרקע, גם אם בהליך הפקעה, שיש עליה תושבים, בלי שאת פותרת את הבעיה עם התושבים, עדיין?
דוד אמסלם: למה את לא נותנת אותה נקייה לעירייה?
<רות אפריאט: אין לי עניין ל-.
<רות אפריאט: מה זאת אומרת פנויה?
<רות אפריאט: אנחנו מבחינתנו הם צריכים לפנות את ידם.
<רות אפריאט: אנחנו הגשנו תביעות לסילוק יד.
דוד אמסלם: לא, גברתי.
<רות אפריאט: ברגע שהקרקע הופקעה ובעלי הקרקע הפכו להיות עיריית ירושלים, עיריית ירושלים, מכוח דיני ההפקעה, מנהלת את ההליכים.
<רות אפריאט: מדובר בנורמות משפטיות שונות לחלוטין.
<קריאה: אז איך - - -
דוד אמסלם: רק שנייה, לא להפריע גברתי.
דוד אמסלם: אני נתתי לך את זכות הדיבור.
דוד אמסלם: פה לא מדברים יותר.
דוד אמסלם: גמרת, נגמר.
<רות אפריאט: מדובר בנורמות משפטיות שונות לגמרי.
<רות אפריאט: אנחנו כבעלי קרקע ניהלנו את ההליכים לסילוק יד מכוח החזקתם שלא כדין בקרקע.
דוד אמסלם: אני מבין את כל המשפטים.
דוד אמסלם: אני רק שואל ברמה העקרונית.
דוד אמסלם: אני מבין את התהליכים כאן.
דוד אמסלם: אתם גלגלתם את הבעיה לעירייה.
<רות אפריאט: לא גלגלנו.
<רות אפריאט: העירייה - - -
דוד אמסלם: היות ואין לכם עניין, אתם לא יכולים למכור את זה, זה כביש, אז העברתם לעירייה.
דוד אמסלם: תשברו את הראש איתם אתם.
<רות אפריאט: העירייה לא הפקיעה את השטח הזה כדי לעזור לרשות מקרקעי ישראל.
<רות אפריאט: היא הפקיעה את השטח הזה כי היא רוצה להרחיב את כביש מספר 1.
דוד אמסלם: בוודאי, אבל אני מניח שאם היו על הקרקע הזאת עוד כמה בניינים חוקיים, אז אתם הייתם צריכים להתמודד איתם, לא העירייה.
<רות אפריאט: לא אדוני, לא.
<רות אפריאט: ברגע שקרקע היא מופקעת, אנחנו לא מנהלים את הליכי הפינוי מכוח ההפקעה.
<רות אפריאט: זה סמכות שנתונה ל-.
<רות אפריאט: ואף יותר מזה, אם אני הייתי נותנת פיצוי על קרקע שהופקעה, אז היו באים ואומרים לי סליחה, מה את - - -
דוד אמסלם: למה לא התנגדתם להפקעה בגלל שיש שם אנשים?
<רות אפריאט: מבחינתנו הם נעדרי זכויות, ומצד שני - - -
דוד אמסלם: אני שואל, הרי אתם לא מהאו"ם.
דוד אמסלם: הרי מישהו בא, אם אני רוצה לקחת מכם קרקע, עכשיו עיריית ירושלים תבוא ותרצה להפקיע איזו שהיא קרקע לטובת עניין כלשהו שלא נראה לכם, אתם תתנגדו, כמו כל דבר שאתם עושים.
<רות אפריאט: אדוני, אנחנו בוחנים כל דבר כזה.
יוסי יונה: אדוני יושב הראש, אבל היא השיבה לך.
יוסי יונה: היא אמרה כי הם נעדרי זכויות ולכן - - -
<רות אפריאט: ויש צורך ציבורי בהרחבת כביש מספר 1.
דוד אמסלם: זאת אומרת בעצם אתם הבנתם שהצורך העירוני הוא מוצדק ואין פה תושבים שבעצם יכולים, איך אמרת, שאין להם זכויות.
דוד אמסלם: כסף לא רואים מהם.
דוד אמסלם: לא רואים מהרצועה הזאת, אז לכן אתם איבדתם עניין בעניין, גלגלתם את העסק לעיריית לירושלים, שהיא תתמודד איתם.
<רות אפריאט: אנחנו לא גלגלנו את העסק.
<רות אפריאט: עיריית ירושלים פעלה ב - - - תחת סמכותה לפעול על פי דין.
דוד אמסלם: דרך אגב, את שאר השטחים בליפתא אתם מנהלים?
<רות אפריאט: אין - - -
דוד אמסלם: בתכנית, בתכנית המקורית.
<רות אפריאט: התכנית כרגע לא ברת מימוש בגלל סוגיה של עתיקות שם.
<רות אפריאט: כרגע אין הליכים לשימור - - -
דוד אמסלם: נכון, אבל אתם התקדמתם שם בתכנון כמעט עד כדי שיווק, כולל גם מרכז הכפר.
דוד אמסלם: כל התכנון היה שם - - -
<רות אפריאט: נכון, וזה נעצר בגלל סוגיה של עתיקות ויש עבודה מול - - -
דוד אמסלם: כן, אבל עדיין הזכויות שלכם שם ועדיין אתם מתכוונים להוביל את העניין הזה ולא העברתם את זה גם לעיריית ירושלים.
<רות אפריאט: כי זה לא בר הפקעה, אדוני.
<רות אפריאט: אם זה היה מופקע זה היה עובר לעיריית ירושלים.
<רות אפריאט: זו החלוקה.
<רות אפריאט: רשויות מקומיות מנהלות - - -
מיקי לוי: סליחה, בבקשה.
מיקי לוי: אני לשיטתך מבקש להתקדם איתך.
מיקי לוי: פסקי דין, הכל, הכביש צריך להיות מורחב, האם מבחינה מוסרית, המדינה או מי מטעמה, בא ואמר האנשים האלה יושבים?
מיקי לוי: אני לשיטתך אותך.
מיקי לוי: פסקי דין והרחבת הכביש, בסדר.
מיקי לוי: פאקט.
מיקי לוי: האם המדינה באה מבחינה מוסרית ואומרת חברים, אי אפשר לזרוק 13 משפחות, צריך לפצות אותן כדי שיראו את עתידן במקום אחר?
מיקי לוי: מישהו בא ועשה את זה?
מיקי לוי: כל הזמן חוקים, חוקים, חוקים.
מיקי לוי: יש לנו נשמה של יהודים גם.
דוד אמסלם: לא קשור רק לנשמה.
דוד אמסלם: אני רוצה לבוא ברמה העקרונית, שלא הצלחתי להבין עד היום.
דוד אמסלם: דרך אגב, זה עובר כחוט השני.
דוד אמסלם: לפני שבועיים היינו בשכונת הארגזים.
דוד אמסלם: יש פה איזו תופעה שאני לא מבין אותה.
דוד אמסלם: לא מבין.
דוד אמסלם: באה המדינה, כאילו איזה משהו שם למעלה, כמה פקידים, דרך אגב שאני מרים את הראש אני לא רואה מדינה, אני רואה פקיד.
דוד אמסלם: מחליט שלבן אדם הזה אין זכות.
דוד אמסלם: אין לו חוזה, אין לו צייטלה, לא כתוב.
דוד אמסלם: אדוני החוצה.
דוד אמסלם: אני רוצה לראות שזה היה אבא שלו אם הוא היה אומר לו את זה.
דוד אמסלם: עכשיו הבן אדם יושב שם כבר 50 שנה.
דוד אמסלם: מה הוא?
דוד אמסלם: זה שק תפוחי אדמה?
דוד אמסלם: בא, אדוני, קום, תלך.
מיקי לוי: וכמה משפחות, על כמה כסף מדובר?
דוד אמסלם: עכשיו על מה מדובר?
דוד אמסלם: זה אנשים שישבו שם בקרקעות שאף אחד לא רצה לשבת.
דוד אמסלם: נניח שאם הם היו עכשיו עולים לארץ והיו באים, נכנסים לאיזה שהוא בניין שנמצא בכיכר ציון.
דוד אמסלם: מבין.
דוד אמסלם: האנשים האלה הגיעו בשנות ה-50 למדינת ישראל.
דוד אמסלם: ירושלים הייתה בעצם עיר שהייתה בעיה בכלל לגור בה.
דוד אמסלם: כל השכונות האלה היו שכונות ספר, שנהרגו שם אנשים וילדים שפחדו להסתובב שם.
דוד אמסלם: היו יורים עליהם בשגרה.
מיקי לוי: אדוני, הכנסת יושבת על השיח באדר.
דוד אמסלם: את כל הזמן מצביעה ואני לא אתן לך את רשות הדיבור בגלל שאני לא צריך וזה מוציא אותי מהריכוז.
<קריאה: סליחה, אבל יש לי משהו חשוב להגיד.
דוד אמסלם: אז אמרתי שלא.
דוד אמסלם: גברתי, גם אם יש לך משהו חשוב, לא.
דוד אמסלם: אנחנו סיכמנו את הפרק של התושבים.
דוד אמסלם: אני אומר, ואז מה קורה?
דוד אמסלם: האנשים שם חיו מתוך ציונות, באו לשם.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לספר לך, האנשים היותר מבוססים בירושלים לא באו לשכונות האלה.
דוד אמסלם: הם חיו במרכז העיר.
דוד אמסלם: אותם שמו שם.
דוד אמסלם: עכשיו מה קרה?
דוד אמסלם: פתאום הקרקע הייתה יקרה.
דוד אמסלם: פתאום מפתחים את ליפתא.
דוד אמסלם: דרך אגב, הם חיו שם בתנאים לא תנאים.
דוד אמסלם: לא היה להם שבילים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה להגיד לך משהו.
דוד אמסלם: גם עין כרם היה אותו כפר.
דוד אמסלם: אותם אתם לא מפנים.
<רות אפריאט: בעין כרם, אדוני, זה בדיוק ההבדל.