GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: בגלל ששם היו אנשים קצת יותר מתוחכמים, שידעו להביא את הפתק.
<רות אפריאט: לא אדוני.
<רות אפריאט: בעין כרם היו, אנחנו מכירים את עין כרם לפני ולפנים.
<רות אפריאט: בעין כרם יושבים דיירים מוגנים והיה הסדר, משום שהיה שם - - -
דוד אמסלם: אבל את נכנסת לפרוצדורה.
דוד אמסלם: זה מה שאת לא מבינה.
<רות אפריאט: אבל אדוני - - -
דוד אמסלם: הבן אדם הזה לא ידע איך להיות דייר מוגן.
דוד אמסלם: הרי באותה נקודת זמן - - -
<רות אפריאט: הוא צריך להיות, הוא לא צריך לדעת.
<רות אפריאט: זה בדיוק העניין.
דוד אמסלם: לא צריך - - -
<קריאה: השופטת מלכה אביב החליטה שאנחנו - - -
<קריאה: אז למה לא סגרתם?
<קריאה: היו סוגרים - - -
דוד אמסלם: גברתי, עוד משפט אני מוציא אותך.
דוד אמסלם: אני אומר, האנשים האלה הרי לא ידעו איך להסדיר את עצמם.
דוד אמסלם: בעין כרם היו אנשים שידעו להסדיר את עצמם.
דוד אמסלם: זו הייתה אוכלוסייה מסוג מסוים.
<רות אפריאט: אדוני, האוכלוסייה של עין כרם - - -
דוד אמסלם: אני מכיר אותה.
<רות אפריאט: גם אנחנו מכירים אותה היטב.
<רות אפריאט: אנחנו יושבים על תיקי עין כרם באמת לפחות אחת לשבוע, משום שיש שם עוד תיקים שנמצאים בעוד הליכי הסדרה ויש עוד כאלה שרוכשים את זכויות החכירה.
<רות אפריאט: אנחנו מנהלים את תיקי עין כרם באמת עד ליום זה באופן שוטף, ולבוא ולהגיד שזו אוכלוסייה הרבה יותר - - -
רחל עזריה: לא, יש בעין כרם ויש עין כרם כאלה.
רחל עזריה: זה בדיוק הסיפור.
<רות אפריאט: אבל אנחנו לא מדברים על תושבי עין כרם החדשים, ש - - -
רחל עזריה: לא, לא קשור לתושבי עין כרם החדשים.
רחל עזריה: יש את המקוריים ויש את עמק התימנים ויש תושבי עין כרם.
רחל עזריה: אנחנו יודעים את זה.
<רות אפריאט: ואנשים תפסו והסדירו את זכויותיהם בשנות ה-50 ויש להם חוזים של דיירים מוגנים וגם כאלה שאין להם חוזים, הם מראים לנו את זכאותם ואנחנו עושים את זה.
<רות אפריאט: זה כל ההבדל, אדוני.
דוד אמסלם: תודה רות, הבנתי.
<רות אפריאט: אני רק אבקש להשלים משהו לגבי העתירה לבג"ץ, כי נשמעה כאן טענה.
<רות אפריאט: ההליך לבג"ץ, ואני חייבת להגיד שאני לא מצאתי שום קשר בין מר יוחנן לבין העתירה לבג"ץ.
<רות אפריאט: העתירה לבג"ץ הוגשה על ידי עורך דין תל אביב - - -
<רות אפריאט: אני רוצה להשלים את התמונה.
<רות אפריאט: הוגשה על ידי עורך דין שטען שהוא מייצג תושבים בתל אביב.
<רות אפריאט: זה רק למען שהעובדות לא יבלבלו אותנו.
<רות אפריאט: עכשיו, במסגרת העתירה, העתירה טענה שיש נוהל שלא פורסם.
<רות אפריאט: במסגרת תגובת המדינה הובהר שהנוהל הזה משנות ה-50 פורסם גם פורסם והוסדרו על בסיסו זכויות.
<רות אפריאט: עמדת המדינה הייתה שצריך לדחות את העתירה הזאת על הסף וגם לגופה.
<רות אפריאט: בית המשפט המליץ לעותר למחוק את העתירה - - -
<תומר רוזנר: לא, לא, לא, גברת אפריאט, סליחה.
<תומר רוזנר: בתגובת המדינה נאמר גם דבר נוסף.
<רות אפריאט: נאמר בשולי הדברים, מבלי לפגוע בעמדה העקרונית.
<תומר רוזנר: נכון, רק דקה.
<תומר רוזנר: הדברים שנאמרים בשולי הדברים הם לא דברים שוליים.
<רות אפריאט: הם נאמרים למען שלמות התמונה ומבלי לגרוע מהעמדה - - -
<תומר רוזנר: עכשיו יפה, רק דקה.
<תומר רוזנר: נכון, עמדתכם הייתה שמבחינת הדין, שורת הדין, מדובר בפולשים וצריך לפנות אותם.
<רות אפריאט: לא, לא.
<רות אפריאט: לא.
<רות אפריאט: העתירה הרי לא נגעה לפולשים או לא לפולשים.
<רות אפריאט: העתירה דיברה על נוהל.
<רות אפריאט: העתירה לא דיברה על מקרים - - -
<תומר רוזנר: מאה אחוז, מאה אחוז.
דוד אמסלם: דרך אגב, - - - בנהלים.
<תומר רוזנר: סליחה, השאלה היא פשוטה.
<תומר רוזנר: בשולי העתירה, זה נכון שזה נאמר בשולי הדברים, אבל הדבר לא שולי לחלוטין.
<תומר רוזנר: נאמר שהמדינה נכונה לבחון לפנים משורת הדין ולקיים עבודת מטה, כדי לבדוק את הסדרת הזכויות.
<תומר רוזנר: אבקש להמציא לוועדה הזו את עבודת המטה שנעשתה.
<רות אפריאט: עבודת המטה - - -
<תומר רוזנר: היו ישיבות?
<רות אפריאט: יש ישיבות שמתקיימות מעת לעת.
<תומר רוזנר: יש פרוטוקולים לישיבות האלה?
<רות אפריאט: אני לא יודעת, אני אבדוק, אבל זה משהו שהוא נעשה - - -
<תומר רוזנר: לא, לא, לא, גברתי.
<תומר רוזנר: אתמול שוחחנו איתך מהלשכה המשפטית וביקשנו שהדבר ייבדק לקראת הדיון היום.
<רות אפריאט: אז אני - - -
<תומר רוזנר: מדוע הוא לא נבדק?
<רות אפריאט: אני יודעת שהתקיימו מספר ישיבות.
<תומר רוזנר: מי השתתף בישיבות?
<רות אפריאט: לא יודעת.
דוד אמסלם: את השתתפת בישיבות?
<רות אפריאט: לא, אני לא השתתפתי.
דוד אמסלם: אז איך את יודעת שהיו ישיבות?
<רות אפריאט: אני בדקתי עם אנשים ש - - -
<תומר רוזנר: אז מי?
<תומר רוזנר: תגידי לנו מי השתתף.
דוד אמסלם: תגידי לנו מי, שנבקש את הפרוטוקולים של הישיבות.
<רות אפריאט: אז אני מסבירה.
<רות אפריאט: הליך בחינת הלגליזציה זה עבודת מטה רחבה שמצריכה עבודת מטה נרחבת.
<תומר רוזנר: ללא ספק.
<רות אפריאט: זה משהו שנעשה - - -
דב חנין: זה מוכיח שאתם שוקדים בזה המון זמן, אם זו עבודת מטה נרחבת.
<קריאה: מדצמבר 2012.
<רות אפריאט: אנחנו עוסקים בזה, אבל גם במסגרת העתירה, שהוגשה בשנת 2012, התביעות כנגד תושבי ליפתא הוגשו בשנת 2008 והובהר שאנחנו לא מפסיקים שום הליכים משפטיים תלויים ועומדים.
<רות אפריאט: זאת אומרת - - -
רחל עזריה: אבל עזבו, אבל לא.
<רות אפריאט: לא, ראשית על הדיון הזה הרי אין לזה כמעט השלכה, משום שמרבית התביעות הן תחת ההפקעה, ותחת ההפקעה אנחנו לא - - -
<רות אפריאט: הליך הלגליזציה לא יסייע ולא יועיל והוא לא רלבנטי.
דוד אמסלם: טוב, רות, תודה רבה.
דוד אמסלם: תומר, אני הבנתי את הרעיון באופן כללי ואני רוצה פה להבהיר.
דוד אמסלם: אתה יודע מה, אני רוצה לשמוע שתי דקות את משרד המשפטים ואחרי זה נעבור לחברי הכנסת, בגלל שאני רואה את העסק יותר בהיבט הציבורי, פחות בעניין המשפטי, בגלל שאם אנחנו נמשיך בעניין המשפטי, בסוף עוד יסתבר שהם צריכים לשלם למדינה עוד משהו, בגלל שזה המשפטים במדינה, אתה יודע.
דוד אמסלם: אז בואו נשמע את משרד המשפטים.
<איגי פז: אני עורך דין איגי פז ממשרד המשפטים.
<איגי פז: האמת שאין לי הרבה מה להוסיף, מעבר למה שרות אמרה.
<איגי פז: יש הליכים משפטיים, חלקם תלויים ועומדים, חלקם הוכרעו ברמה של ערכאה של בית המשפט העליון.
דוד אמסלם: לא, זה לא מעניין אותי.
דוד אמסלם: אני שואל אותך שאלה ברשותך, איגי.
דוד אמסלם: תגיד לי איגי, אתם מדי פעם בפעם מביאים הצעות חוק לכנסת ואנחנו דנים עליהן.
דוד אמסלם: לפעמים זה בוועדות האלה, לפעמים בוועדות אחרות.
דוד אמסלם: אני שואל אותך שאלה ברמה העקרונית, כפקיד, שאתם, בדרך כלל מי שיוזם את החוקים זה הפקידים.
דוד אמסלם: זה פחות המיניסטרים, הם פחות בקיאים בעניין.
<איגי פז: היום זה כבר פחות נכון.
דוד אמסלם: אבל אני רוצה לשאול אותך שאלה ברמה העקרונית, המוסרית.
דוד אמסלם: עזוב, בוא נניח עכשיו באנו למדינת ישראל, עכשיו אני ואתה יושבים וצריכים ליזום הצעות חוק ואנחנו פקידים, שנינו ואנחנו שומעים את הסיפור הזה.
דוד אמסלם: אתה לא חושב שאנחנו צריכים להסדיר את הזכויות שלהם בזה שבן אדם שבא משנות ה-50, גם אם הוא לא רכש את הקרקע, הוא לא צריך לרכוש.
דוד אמסלם: זה קרקע שלו.
דוד אמסלם: בעצם העניין שהוא יושב שם באותה נקודת זמן, אף אחד לא רצה לשבת בביצה הזאת או בגבול הזה, ולהסדיר לו את הזכויות שלו?
<איגי פז: תראה אדוני, אני חושב שהשאלה היא קצת יותר מורכבת מאשר שהתשובה תהיה עליה בכן ולא.
<איגי פז: אני חושב שבסוף יש פה גם שאלות רוחביות.
<איגי פז: יש פה אזור אחד, יש פה נקודה אחת ויש הרבה מקומות בארץ - - -
דוד אמסלם: כמה כאלה מקומות יש בארץ?
<איגי פז: מכל מיני עדות, מכל מיני מגזרים.
דוד אמסלם: שאלתי כמה כאלה.
דוד אמסלם: תראה, אני הייתי בשכונת הארגזים, בשבוע שעבר היינו אני ויוסי יונה.
דוד אמסלם: בשכונת עמל אתם כבר הייתם גם.
דוד אמסלם: יש גם את שלם.
דוד אמסלם: אין עוד הרבה שכונות בארץ.
דוד אמסלם: השאלה האם עכשיו אנחנו בשנים האלה, שאנחנו נמצאים היום, בעידן שלנו, האם אנחנו צריך לעשות ויקוב הדין את ההר ולקחת אותם בערכים של היום.
דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר הייתה איזו שהיא רמת מוסרית אז והתנהלות בשנות ה-50, שהיא לא דומה להיום.
דוד אמסלם: זה אופרה אחרת.
דוד אמסלם: גם ההתייחסות של המדינה לקרקע הייתה שונה.
דוד אמסלם: אז הקרקע לא הייתה שווה כמעט כלום, היה מלא קרקע במדינת ישראל – רק תבוא ותיקח.
דוד אמסלם: רק תסדר את העניין.
דוד אמסלם: תסדר את החוזה, תשלם כמה לירות וזה שלך.
מיקי לוי: רק תתיישב.
דוד אמסלם: רק תתיישב, תיקח.
דוד אמסלם: רק תבוא תירשם.
דוד אמסלם: הם רק לא ידעו איך להירשם, אבל מה?
דוד אמסלם: עברו 70 שנה והיום שופטים אותם במשקפיים של היום.
דוד אמסלם: זאת השאלה שאותי מטרידה ואני חושב שפה אתם לא רואים את העסק.
<איגי פז: תראה, אני לא בא לשים את עצמי במקום ה - - -
דוד אמסלם: לא, תשים, תשים.
<איגי פז: במקום הרשות המחוקקת, אבל יש פה השלכות רוחב - - -
דוד אמסלם: לא, תיתן לי עצה.
דוד אמסלם: תראה, אני אגיד לך, אנחנו יושבים פה, איגי, ואני אגיד לך למה שואל.
דוד אמסלם: לנו חשוב כאן לשמוע באמת את העמדה שלך.
דוד אמסלם: חשוב לי לראות איך חושב פקיד שיושב במשרד המשפטים, בגלל שבסופו של דבר אני מניח שנצטרך, אנחנו, לבצע את שינוי החקיקה על מנת להסדיר את הזכויות.
דוד אמסלם: אבל חשוב לי לדעת מה אתה חושב.
<איגי פז: תראה, אם אתה מתייחס לחקיקה פרטנית, אז תעלה השאלה למה דווקא פה מסדירים ולמה שם - - -
דוד אמסלם: לא חשבתי פרטנית, לא.
דוד אמסלם: משנות ה-50.
<איגי פז: אבל אם אתה תלך על חקיקה כללית, כל מי שנמצא בשנות ה-50 שנמצא במקרקעין יקבל זכויות, אז יש חקיקה - - -
רחל עזריה: לא, לא כל.
<איגי פז: תראי, אם היה - - -
רחל עזריה: לא, אל תגדיר יותר ממה שצריך.
<איגי פז: אם היו אנשים שקיבלו זכויות מהמדינה - - -
דוד אמסלם: תגיד לי, אני שואל שאלה אחרת.
<איגי פז: יש להניח שהראיות האלה - - -
דוד אמסלם: איגי, רק שנייה.
דוד אמסלם: אני ארחיב את הדיון עוד חמש דקות.
דוד אמסלם: הרי גם למשל בנושא של עמידר, בזמנו, המדינה בעצם חוקקה את החוק שמי שיושב בקרקע או בדירה של המדינה, יכול לרכוש אותה בערך של 20% משוויה.
דוד אמסלם: זאת אומרת המדינה אז הבינה - - -
מיקי לוי: כולל דירות היום.
דוד אמסלם: רק דירות.
דוד אמסלם: המדינה אז הבינה שזה לא ככה סתם.
דוד אמסלם: בא בן אדם, נכון שהוא בא לפני 50 שנה ונכון שהקרקע של המדינה ונכון שהוא לא שילם, אבל תשמע, עברו כבר 40 שנה, יש לו זכויות בקרקע, בוא נסדיר לו את זה, בוא ניתן לו את הצ'ופר.
דוד אמסלם: זה לא צ'ופר, זה מגיע לו הכל.
דוד אמסלם: אני לא הייתי נותן לו את זה חינם, אבל נגיד נתנו 20%, בסדר.
דוד אמסלם: אבל אתה מבין שיש איזו שהיא חשיבה.
דוד אמסלם: לא נראה לך שצריך להיות משהו בדברים האלה?
דוד אמסלם: שאתם צריכים ליזום איזו שהיא הצעה שאנחנו נקדם אותה?
<איגי פז: יש הבדל בין אזורים ומקומות ושכונות שבהם יש ראיות מוצקות לזה שהמדינה באה ויישבה את האנשים שם בשנות ה-50, לדוגמא כפר שלם, שרשות מקרקעי ישראל, למיטב ידיעתי, עובדת ושוקדת על מתווה לפיצוי מי שמתגורר שם, לבין מקומות שבהם אין ראיות מוצקות.
<איגי פז: ובסוף - - -
דוד אמסלם: טוב, איגי, תודה רבה.
דוד אמסלם: חבר הכנסת יונה, בבקשה.
יוסי יונה: אדוני יושב הראש, אני יושב כאן ובאמת מתקומם למול הכאב של המשפחות, גם משפחת מועלם, משפחת עובדיה, משפחת מוסיה ויוני יוחנן.
יוסי יונה: פשוט העוינות גם, שזה יותר מקומם אותי, העוינות שמשתקפת מהדברים של נציגי מינהל מקרקעי ישראל כלפי התושבים והעקשנות הבלתי מוסברת הזאת, להמשיך ולכנות אותם כפולשים.
יוסי יונה: אנשים שבאמת חיו שם שנים, כפי שאתה ציינת, אדוני יושב הראש, במקומות שאף אחד לא רצה ולא יכל להתגורר בהם.
יוסי יונה: והנה, מה הוא המנגנון המגוחך שבאמצעותו מבקשים להסדיר את הזכויות שלהם?
יוסי יונה: סקר.
יוסי יונה: אז פרסמו סקר, בשנות ה-50 ומי שלא נענה לסקר, ותארו לכם אנשים שחלקם אולי לא ידעו קרוא וכתוב ולא הייתה להם את היכולת הפוליטית ולא היה להם את ההון התרבותי ללכת ולהיענות לסקר, הרי שהזכות שלהם מופקעת לדיור הוגן במדינת ישראל.
יוסי יונה: זה פשוט מקומם, ההתעמרות המתמשכת הזאת בתושבים היא בלתי נסבלת.
יוסי יונה: באמת אנשים, כפי שתואר כאן, מלח הארץ, שהתיישבו במקומות האלה כשאף אחד לא היה מוכן לשבת שם והנה, עד היום נמשכת הסאגה המטורפת הזאת, שמתעמרים בהן.
יוסי יונה: 13 משפחות, לכל הרוחות.
יוסי יונה: האם לא יכול היה מינהל מקרקעי ישראל לבוא בנדיבות אליהם ולומר להם שמעו, שילמתם כבר, באמת שילמתם מחיר יקר מאד במשך השנים הללו ואנחנו נעשה את ההסדר הזה ונבוא בנדיבות.
יוסי יונה: אני לא פוחד מהרחבה, אדוני יושב הראש.
יוסי יונה: כן, יש המון מקומות בארץ שממשיכים להתעמר בתושבים בגלל שהם לכאורה פולשים.
יוסי יונה: הם לא פולשים.
יוסי יונה: לכן אדוני יושב הראש, אני מציע ואנחנו עשינו את זה במקרה של שכונת הארגזים.
יוסי יונה: אתה צודק, יש כאן איזה שהוא דיון משפטי עקר.
יוסי יונה: אני חייב לומר שהדיון המשפטי הוא עקר.
יוסי יונה: הפרוצדורות האלה הן עקרות.
יוסי יונה: הבה אנחנו נבוא ונגיד לרשויות הללו אתם יודעים מה?
יוסי יונה: אנחנו נלך.
יוסי יונה: אתה ציינת את ההבחנה הזאת בין המישור הפרוצדוראלי, אדוני יושב הראש, לבין המישור המוסרי.
יוסי יונה: בואו אנחנו ניקח באמת ונפעל במישור המוסרי.
יוסי יונה: אני מציע שאנחנו נחוקק חוק מטעמה של ועדת הפנים, נביא אותו לכנסת ונגיד לכם תודה רבה על העבודה "המסורה" שאתם עשיתם למול התושבים ואנחנו נחוקק את החוק הזה ונביא לכך שהאנשים הללו, שזכויותיהם עד כה הופקעו מהם, או לא כובדו, אכן הזכויות שלהם יכובדו.
מיקי לוי: אני אשתדל לקצר כדי לאפשר לאחרים.
מיקי לוי: יש כאן 13 משפחות.
מיקי לוי: גברתי ואדוני, הפקידים הבכירים שנמצאים כאן, מוסרית, עזבו אתכם.
מיקי לוי: הכנסת יושבת על שייח באדר.
מיקי לוי: כשהוציאו את האנשים מכאן פיצו אותם ונתנו להם אפשרות כספית להתיישב במקום אחר.
מיקי לוי: כי רצו לבנות את הכנסת.
מיקי לוי: עכשיו רוצים להקים את כביש מספר 1, להרחיב אותו פעם למסלול השלישי.
מיקי לוי: תשבו לעזאזל עם 13 משפחות, תסכמו איתן, זה לא הרבה כסף.
מיקי לוי: אני באתי מהמשרד שם למטה, לפני רק שנה.
מיקי לוי: אני יודע, זה לא הרבה כסף – 13 משפחות.
מיקי לוי: אפשר למצוא פתרון מוסרי.
מיקי לוי: אל תכריחו אותנו לחוקק חוק נקודתי כדי לפצות אותם.
מיקי לוי: ואם אתם לא תשאירו לנו פתח ולא תשבו איתם כדי לראות איך אתם מפצים את המשפחות האלה, אז בסדר.
מיקי לוי: יש פסיקה של בית משפט.
מיקי לוי: אנחנו נצטרך לחוקק חוק שיפצה אותם באופן ישיר, כי לא יכול להיות שאנחנו זורקים אותם לרחובות.
דוד אמסלם: חברת הכנסת עזריה, משפט אחרון ואני מסכם.
רחל עזריה: כן, אני רוצה לומר שני דברים.
רחל עזריה: אני אהיה ממש קצרה.
רחל עזריה: אחד, קודם כל אני מבינה שהליך הפיצוי אמור להיות מול משרד התחבורה?
דוד אמסלם: עזבי, לא חשוב.
רחל עזריה: טוב, בסדר.
דוד אמסלם: זה מזכיר לי את המערכון של הגשש – בוא תיקח מפה 50 ₪ ו-30 ₪ לתחכום בגלל שאנחנו משפחה.
רחל עזריה: תראו, אין הרבה מה להוסיף, אבל נאמר פה באיזה שהוא שלב, נטען על ידי מינהל מקרקעי ישראל שאין שום הוכחה שהאנשים הובאו על ידי המדינה ושבעצם היה צורך של המדינה ליישב את התושבים בליפתא.
רחל עזריה: עכשיו, יכול להיות שהם לא מצליחים לעשות את הלינקג' עד הסוף, אבל יש לנו פה מכתבים שמראים, משנת 1949.
רחל עזריה: זאת אומרת המדינה בשנת 1949 בוודאי הייתה זקוקה לאותם אנשים שילכו ויגורו שם וזה נאמר.
רחל עזריה: אתמול בשעה חמש בערב קיבלנו הודעה במשרד הקליטה – היום יבואו כ-100 עולים, מתיישבים, אל ליפתא התחתונה.
<רות אפריאט: ליפתא התחתונה, בדיוק גברתי.
<רות אפריאט: זה בדיוק ההבדל.
<רות אפריאט: היו ניסיונות ל - - -
דוד אמסלם: לא, לא, לא, גברתי.
דוד אמסלם: חברת הכנסת עזריה, אנחנו פה לא בדיון משפטי.
רחל עזריה: לא מדובר על התושבים האלה.
רחל עזריה: ועדיין - - -
דוד אמסלם: בבקשה, משפט לקינוח.
רחל עזריה: משפט לקינוח.
רחל עזריה: את יודעת, אני חייבת לומר, יש משהו מאד מכעיס בהתנהלות הזאת, בסדר?
רחל עזריה: יש פה פצעים שותתים.
רחל עזריה: יש פה בעיה שנמצאת בעומק של החברה הישראלית וכולנו יודעים את זה.
רחל עזריה: וזה נמצא במספר מאד מצומצם של מקומות ברחבי הארץ.
רחל עזריה: ואנחנו יודעים טוב מאד, טוב מאד, מה היה הסיפור.
רחל עזריה: אנחנו יודעים איך אנשים קיבלו דירות בדמי מפתח בשכונות אחרות בירושלים והנכדים היום יכולים להינות מהשווי של הדירה במרכז העיר ירושלים, בגלל שאנשים הלכו לעולמם.
רחל עזריה: ופה אתם בעצם אומרים שבגלל סיטואציה - אפשר לומר משפטית ואפשר לומר חברתית – ואני לא אבחר את המילים המתאימות, למרות שלדעתי זה לגמרי סיטואציה חברתית.
רחל עזריה: ואתם יושבים פה וכאילו מנפנפים בזה שלא מגיע לאף אחד שום דבר.
רחל עזריה: אז עם אנשים שבמקרה הגיעו ממקומות אחרים בעולם ויושבו במקומות אחרים, הכל מוסדר.
רחל עזריה: עכשיו אני מציעה שלטובת החברה הישראלית פשוט תסדירו את זה.
רחל עזריה: תמצאו את הפתרונות - - -
דוד אמסלם: רחל, רחל - - -
רחל עזריה: לא, כי זה - - -
דוד אמסלם: רחל!
רחל עזריה: כן, מה?
דוד אמסלם: אני נתתי לך משפט.
רחל עזריה: בסדר, שנייה.
רחל עזריה: ואז היא אמרה - - -
דוד אמסלם: לא, לא, רחל עזריה.
רחל עזריה: אוף.
דוד אמסלם: רחל עזריה, כשאני נותן לך משפט אז תגידי את המשפט.
דוד אמסלם: את נותנת איזה נאום לאומה עכשיו.
רחל עזריה: טוב, אז אני אגיד את המשפט.
רחל עזריה: אז המשפט הוא שפשוט תמצאו פתרון למספר מתחמים המצומצמים האלה, ותפסיקי להגיע לפה עם מין כאילו, כן, עם עוינות.
רחל עזריה: כאילו זה לא קשור לאף אחד.
רחל עזריה: את יודעת מה?
רחל עזריה: הסיפור הוא לא האנשים שיושבים פה, למרות שליבי יוצא אליהם.
רחל עזריה: הסיפור הוא הפצע הזה שיש בחברה שלנו, שאנחנו צריכים לפתור אותו כבר.
דוד אמסלם: רחל עזריה.
רחל עזריה: תודה, דודי.
דוד אמסלם: רחל.
רחל עזריה: שפעם הבאה לא תדברי ככה, ואז אני מבטיחה לא להתעצבן.
רחל עזריה: זהו.
דוד אמסלם: רחל, גם אם את מתעצבנת, אז כשאני מבקש ממך לסיים, תסיימי.
רחל עזריה: אתה צודק.
דוד אמסלם: חברת הכנסת נאוה בוקר, שני משפטים.
נאוה בוקר: ממש בקצרה.
נאוה בוקר: קודם כל אני רוצה להודות לך שנענית לבקשה שלי גם בין השאר, ואתה מקיים את הדיון החשוב הזה, כי באמת, מההתנהלות הזאת עולות שאלות קשות ואני חושבת שצריך לפעול לתיקון העוול הזה, שנמשך כבר כל כך הרבה שנים.
נאוה בוקר: אני מחזקת פה.
נאוה בוקר: כבר נאמר הכל.
נאוה בוקר: מילה אחרונה, צריך לסיים עם התופעה הזאת של העולים החדשים מקום המדינה.
דוד אמסלם: דב חנין, קח לך דקה וחצי ואני אסכם גם דקה.
דב חנין: האמת היא, פשוט נמאס.
דב חנין: נמאס מהסיפורים האלה על האנשים שיושבים בבית שלהם עשרות שנים ופתאום מתחילים להתייחס אליהם כפולשים ורוצים לזרוק אותם בלי פיצויים.
דב חנין: קרקע יקרה, הפתרונות נורא אפשריים, אין שום סיבה להתעקש ועכשיו מספרים לנו על נוהל משנות ה-50 שהם לא שמו לב אליו.
דב חנין: זה מזכיר לי ממש את פרק הפתיחה במדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
דב חנין: אני לא יודע אם אתם זוכרים את זה.
דב חנין: בן אדם מתעורר בבוקר, רואה דחפורים עולים לו על הבית.
דב חנין: בא בטענות, אומרים למה לא התווכחת.
דב חנין: היו במרתף של איזה שהוא משרד הרבה שנים, הרבה חודשים הייתה תכנית שהיית יכול להתנגד אליה ולא התנגדת.
דב חנין: ואז הבן אדם הזה יוצא מהבית ומסתבר שבאותו זמן מגיעה חללית וכדור הארץ מושמד.
דב חנין: כל כדור הארץ מושמד.
דב חנין: וגם לתושבי כדור הארץ הייתה אפשרות להתנגד, כי גם על כדור הארץ תוכננה גלקסיה, תוכנן כביש עוקף גלקסיה.
דוד אמסלם: אנחנו במלחמת הכוכבים עכשיו?
דוד אמסלם: בסרט?
דוד אמסלם: לאן לקחת אותי?
דב חנין: כביש עוקף גלקסיה.
דב חנין: התכנית הזאת - להרוס את כדור הארץ כדי להקים במקומו כביש עוקף גלקטי - הייתה נמצאת מופקדת ב - - - ואף אחד מתושבי כדור הארץ לא התנגד.
דב חנין: זה בדיוק הסיפור.
דב חנין: אתם באים לאנשים האלה ואתם רוצים לזרוק אותם מהבתים כי הם לא התייחסו לאיזה נוהל שאתם פרסמתם באופן סודי בשנותה-50?
דב חנין: אני לא יודע אם הדבר הזה נועד להצחיק אותנו, לקומם אותנו או לזעזע אותנו.
דב חנין: אבל את הסיפור הזה חייבים לסיים אותו בדרך נורא פשוטה.
דוד אמסלם: בוא נסכם את שלושתם ביחד.
דוד אמסלם: הכל יחד.
דב חנין: לתת לאנשים פיצוי.
דוד אמסלם: קורה לי הכל יחד.
דוד אמסלם: בהתחלה זה מצחיק אותי, אחרי זה זה מעצבן אותי, אחרי זה מזעזע אותי.
דב חנין: לתת לאנשים האלה פיצוי, לפתור את הבעיה אחת ולתמיד ולהפסיק לספר לנו על נהלים שנשמרו במרתף סודי לאורך עשרות שנים.
דוד אמסלם: תודה, תודה רבה.
דוד אמסלם: בבקשה, יואב.
יואב בן צור: טוב, אני רוצה להצטרף לכל הדוברים שנמצאים פה ובאמת אני חושב שהגיע הזמן לסיים את העוול הזה.
יואב בן צור: 13 משפחות זה לא - - - ועם כל מה שהיה, האנשים האלה ישבו פה שנים רבות, משנת 1948, ולא בגלל שהם עולים מכורדיסטן או מתימן, אלא בגלל שהם אנשים שגרו.
מיקי לוי: דווקא.
יואב בן צור: לא, אל תגיד דווקא.
יואב בן צור: לא אומרים דווקא, אפילו שאתה כורדי ואני תימני.
יואב בן צור: ולכן אני קורא באמת לכולם להגיע איתם להסדר.
דוד אמסלם: רבותי, עוד איזה מישהו מרגיש שיש לו בבטן איזה משפט שהוא לא אמר אותו?
<יוני יוחנן: אני רוצה לסכם.
דוד אמסלם: אוקיי, יוני.
דוד אמסלם: אתה שני משפטים ואני מסכם.
<יוני יוחנן: הטענות של מינהל מקרקעי ישראל לגבי הבג"ץ ונוהל הנכסים - - -
דוד אמסלם: לא, אל תיכנס לזה.
<יוני יוחנן: לא, אני לא רוצה להיכנס לזה, אבל אני רק רוצה להגיד פה דבר אחד.
<יוני יוחנן: הרי הנוהל הזה שפורסם בשנות ה-50 בעיתון "דבר", כמו שהם טוענים, אז אני שאלתי וגם הם בעתירה, בתגובה שלהם, כמה תושבים ידעו לקרוא את הנוהל הזה ולהכשיר את הזכויות?
דוד אמסלם: כבר דיברנו על זה.
מיקי לוי: כמה קנו עיתון "דבר" וקראו?
מיקי לוי: תפסיק לבלבל את המוח.
<יוני יוחנן: ברחביה - - -
דוד אמסלם: יוני, לא צריך.
דוד אמסלם: חברה, תודה רבה.
דוד אמסלם: אנחנו חוזרים חזרה.
דוד אמסלם: אתם רוצים נצא החוצה, נפתח את הדיון ונחזור עוד הפעם?
<ענת יוחנן: אפשר משפט?
<יוני יוחנן: את יודעת מה, משפט אחד, בגלל שאת כל הזמן - - -
<ענת יוחנן: אוקיי, אני ענת, אשתו של יוני.
<ענת יוחנן: 25 שנה נשואה לו.
<ענת יוחנן: אני רוצה שהיא תקשיב, הגברת רות.
<ענת יוחנן: יש לי שני דברים ממש קצרים ואני אקצר.
<ענת יוחנן: לעניין הרגשי, חבר הכנסת מיקי לוי אמר מספיק.
<ענת יוחנן: הבן שלי משנת 2007, ויש לי ארבעה ילדים שחיים ב-תובעים אותנו, תובעים אותנו, תובעים אותנו.
<ענת יוחנן: לא קל לי היה.
<ענת יוחנן: אני הבאתי פג, כי לא היה לנו מספיק חשמל וכשהייתי מדליקה חשמל, תנור חשמלי קטן, אז היו אמפרים בודדים, ובשנת 1992 אני מדברת איתך.
<ענת יוחנן: שלך היה חשמל בבית, אני הבאתי פג, כי לא מספיק חם בבית.
<ענת יוחנן: תביני.
<ענת יוחנן: זה הקטע הרגשי, ונעזוב אותו כרגע.
<ענת יוחנן: אני רק רוצה ללכת לקטע כן המשפטי.
<ענת יוחנן: השופטת מלכה אביב באה אליכם וקבעה שאנחנו ברי רשות.
<ענת יוחנן: למה המשכתם והעברתם את זה לעיריית ירושלים?
דוד אמסלם: לא, לא, לא, תודה.
דוד אמסלם: סליחה, גברתי ענת.
<ענת יוחנן: למה העברתם את זה - - -
דוד אמסלם: למה העברתם את זה ל - - -
דוד אמסלם: ענת, ענת, אנחנו לא שם.
דוד אמסלם: אני כרגע לא בית משפט פה ולא נכנס לנושאים הפרטיים באמת.
דוד אמסלם: אני רוצה לסכם, ברשותכם.
דוד אמסלם: קודם כל, שמתם לב באמת לתופעה שהיא די נדירה בדיונים בכנסת, שיש פה תמימות דעים בנשוא הזה, בין כל חלקי הבית.
דוד אמסלם: באמת, אין פה אופוזיציה, קואליציה, ערבים, יהודים.
דוד אמסלם: כולם אותו דבר.
יואב בן צור: זה רק בוועדה הזאת.
דוד אמסלם: לא, לא, גם בסוגיה הזאת, באמת.
דוד אמסלם: דרך אגב, זו סוגיה כמו שאמרתי, אנחנו עשינו סיור ודיון גם על שכונת הארזים ואני מקווה שלא יהיה לי עוד דיון מהסוג הזה, בגלל שאז אני מבין כמה אטימות יש במדינת ישראל, כל פעם שאני מגיע לאירוע הזה.
דוד אמסלם: אני אכתוב מכתב לשר האוצר, שבו אני אבקש ממנו לקחת את העסק אליו ליד.
דוד אמסלם: לא לפקידים, אליו ליד, ולהתחיל להוביל דיון לאן הוא חושב שצריך לקחת את הנושא ברמת המדינה.
דוד אמסלם: ואם צריך לשנות חקיקה, שהוא ישנה אותה.
דוד אמסלם: אני אתן לנושא הזה חודשיים ימים, ולא אני אעשה דיון נוסף כאן ואנחנו נעשה שינוי חקיקה.
דוד אמסלם: אנחנו.
דוד אמסלם: זאת אומרת אני אעשה שינוי חקיקה ואני אצרף את כל חברי הוועדה, בגלל שאם אתם רוצים חוקים, נסדיר חוקים.
דוד אמסלם: בסוף יש.
דוד אמסלם: אני מאמין בכזה דבר, אני מאמין בזה שיש צדק ואז אתה לוקח את החוק, מסדיר אותו שהצדק יעבוד.
דוד אמסלם: לא הפוך.
דוד אמסלם: לא יש חוק ואז אתה מסדיר את המציאות על פי החוק.
דוד אמסלם: אז לכן אני חושב שזה הכיוון שצריך להיות כאן.
דוד אמסלם: אני מציע לכם, באמת, גם לשבת לפני כן עם שר האוצר או לשבת עם יושב ראש מינהל התכנון, מינהל מקרקעי ישראל.
דוד אמסלם: לשבת איתו ולנסות להסדיר איתם עוד לפני שנגיע לתוצאה הזאת.
<רות אפריאט: הקרקע היום בבעלות עיריית ירושלים.
דוד אמסלם: אני כרגע לא רואה - - -
מיקי לוי: זו העברת אחריות.
דוד אמסלם: אמרתי, אנחנו לא רואים את עיריית ירושלים צד בעניין בכלל.
דוד אמסלם: היא קבלן מבצע.
דוד אמסלם: היא לא צד בעניין.
דוד אמסלם: היא לא לקחה את התושבים, היא לא אחראית על התושבים.
דוד אמסלם: זה היה בעצם תושבים שישבו שם.
דוד אמסלם: אתם דרך אגב, גם במדינה, אם את רוצה אני אראה לך גם את חוף פלמחים שעשינו.
דוד אמסלם: תחזירו את הגלגל לאחור אם אתם רוצים.
דוד אמסלם: אין לנו שום בעיה עם זה.
דוד אמסלם: אבל בסופו של עניין האחריות היא שלכם, כרגע בוודאי לתושבים.
דוד אמסלם: אז לכן זה מה שאני אעשה.
דוד אמסלם: אני רק מציע לכם להתחיל ללכת איתם ולנהל איתם דין ודברים, כדי שלא נגיע בעוד חודשיים לאותה נקודה, ואז אנחנו נצטרך להוביל חקיקה שהיא תהיה בעצם על הראש שלכם, מה שנקרא.
דוד אמסלם: תודה רבה לכולם וניפגש בעוד חודשיים, אני מקווה רק בבשורות טובות.
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא תקצוב יצירת קווי חיץ למניעת שריפות יער, בהשתתפות דני עטר, יו"ר הקרן הקיימת לישראל.
דוד אמסלם: תשמעו, אני היום קצת מתרגש, בגלל שזו פעם ראשונה מאז שדני נבחר ליו"ר קק"ל.
דוד אמסלם: דני היה חבר בוועדה שלנו, תמיד ישב פה, לידי.
דוד אמסלם: עכשיו הוא יושב פה.
דוד אמסלם: הוא חבר אישי שלי וזו באמת הזדמנות ראשונה שלי במסגרת הוועדה, לברך אותך.
דוד אמסלם: אני חושב שאתה עושה לנו הרבה גאווה.
דוד אמסלם: לי בכל אופן אישי, בוודאי.
דוד אמסלם: אני כמובן מחזק את ידיך, עוקב אחריך, מאחל ומצפה וכמובן גם שאין לי ספק בהצלחה שלך.
דוד אמסלם: ההצלחה שלך היא ההצלחה של מדינת ישראל, שלנו.
דוד אמסלם: אני גם חושב שיש בכנסת קונסנסוס בסיפור הזה.
דוד אמסלם: זו לא שאלה של מפלגות.
דוד אמסלם: באמת אתה איש נדיר ואני מאד מאד מתרגש שאתה בא אצלנו ושהיום אנחנו מארחים אותך בוועדה.
דוד אמסלם: תודה על זה שבאת.
דוד אמסלם: הנושא של קווי החיץ הוא נושא שאני מוקיר אותו באופן אישי כבר הרבה מאד שנים.
דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס אליו.
דוד אמסלם: שלום לשחר.
דוד אמסלם: יש פה עוד הרבה חברים, ואם דילגתי על מישהו, אז אני כבר מצטער מראש ומתנצל.
דוד אמסלם: לכן אני בעצם רוצה כאן להעביר את רשות הדיבור קודם כל, ברשותכם, לשני אנשים.
דוד אמסלם: אני אתחיל עם חברת הכנסת נאוה בוקר.
דוד אמסלם: נאוה בוקר בעצם אמונה על הוועדה הקמנו לה, ועדת משנה בנושא כבאות והיא עשתה מספר דיונים בנושא של קווי החיץ ויצרה את הפלטפורמה לדיון הזה.
דוד אמסלם: אני מעביר אליה את רשות הדיבור, אחריה דני ואז נפתח את הדיון לשאר חברי הכנסת וחברי המקצוע.
דוד אמסלם: בבקשה, נאוה.
נאוה בוקר: בוקר טוב לכולם.
נאוה בוקר: גם אני נרגשת היום, בעיקר משום שהנושא הזה נופל בין הכיסאות כבר מאז אסון הכרמל.
נאוה בוקר: אתם יודעים שברחבי הארץ ישנם מעל 100 יישובים שהבתים של התושבים - - -
דוד אמסלם: סליחה, תרשי לי, אני מקבל בברכה את חברת הכנסת כבל, יושב ראש ועדת הכלכלה.
דוד אמסלם: כבוד גדול בשבילנו, איתן.
נאוה בוקר: יושב ראש ועדת הכלכלה.
דוד אמסלם: תרשה לנו לקום גם.
נאוה בוקר: איתן, כל הכבוד.
איתן כבל: שלא תתלהבו, זה רק לכמה דקות.
דוד אמסלם: דרך אגב, הוא בא לכבד אותך.
דוד אמסלם: זו פעם ראשונה שהוא אצלנו בוועדה.
דוד אמסלם: שנפתחה הדלת לא הבנתי למה ופתאום נזכרתי, הוא בא לכבד אותך, אז זה בסדר.
דוד אמסלם: בבקשה
נאוה בוקר: אני רוצה לספר לכם שברחבי הארץ נמצאים מעל 100 יישובים שבתי התושבים שלהם גובלים ביערות והחיים שלהם נמצאים בסכנה במקרה של דליקה.
נאוה בוקר: מדובר בכ-100,000 אזרחים במדינת ישראל, ואם לא נקים את אזורי החיץ האלה, זאת רק שאלה של זמן עד שהאסון הבא יגיע.