GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<פריד אברהם: לא סתם אני אומר.
<פריד אברהם: העול כבד מאוד.
<פריד אברהם: פנינו לא מזמן לשר האוצר שיבדוק את הקטע הזה.
<פריד אברהם: יש עלינו עול כבד.
<פריד אברהם: לכן אני אומר, מיותר היום לבדוק אם אפשר להעלות.
<פריד אברהם: תבדקו אם אפשר להוריד.
<יהודה בר אור: דבר אחד, אדוני, אני רוצה להוסיף.
<יהודה בר אור: באגרות יש פה אפליה גדולה מאוד בין 13,500 נהגי מוניות שעובדים בתחנות בכל הארץ לבין קרוב לעוד 8,000 חאפרים שאין עליהם שום נטל כזה, שהם עובדים ברחוב.
<יהודה בר אור: ככל שאתה מעלה את האגרה אתה מוסיף עלינו עול.
דוד אמסלם: עיריית ירושלים, יש לי רק שאלה אחת.
דוד אמסלם: אתם רואים את השונוּת – אני עוד לא נכנס למהות – בין 400-500 שקל לבין 2,000 עד 10,000 שקל.
<חזי שורצמן: השיטה בירושלים אחרת.
דוד אמסלם: עזוב שיטה.
דוד אמסלם: בכספים.
<חזי שורצמן: כבוד היושב-ראש, השיטה בירושלים אחרת.
דוד אמסלם: אני לא מדבר על השיטה.
דוד אמסלם: אני שואל על השקלים.
<חזי שורצמן: הייתה רפורמה.
<חזי שורצמן: השיטה בירושלים אחרת, היא לא פר נהג אלא פר תחנה, מקומות חנייה לתחנה.
דוד אמסלם: כאן מדובר על מקומות חנייה לתחנות.
דוד אמסלם: אני קורא לך את מה שרשום לי בטבלה: "גביית אגרת חנייה, דמי שימוש שנתיים עבור מפרצי חנייה של מוניות".
<אשר בן שושן: יש פה שונוּת בין הרשויות השונוֹת.
<אשר בן שושן: האגרות שמשולמות, יש מקומות שהתשלום הוא על מקום החנייה.
<אשר בן שושן: אני מעיריית תל-אביב.
דוד אמסלם: בתל-אביב רשום לי 547 שקלים למונית.
<אשר בן שושן: אנסה להסביר לכבודו.
<אשר בן שושן: יש שונוּת בין הרשויות המקומיות.
<אשר בן שושן: בעיריית ירושלים התשלום הוא פר מקום חנייה לתחנת מוניות.
<אשר בן שושן: בעיריית תל-אביב, כמו בערים אחרות, התשלום הוא פר מונית, האגרה היא להיתר למונית הספציפית לחנות במקום המיועד.
דוד אמסלם: מה הממוצע של מוניות בתחנה?
<אשר בן שושן: בעיר תל-אביב יש סדר גודל של כ-35 תחנות מוניות מורשות עם סדר גודל של כ-1,000 פלוס מוניות רשומות, אבל זה משתנה בין כל תחנה ותחנה.
<מיטל להבי: ומינימום לתחנה זה 15 מוניות אז המינימום זה 500 כפול 15.
דוד אמסלם: תחנת אוטובוס משלמת?
<אשר בן שושן: לא.
<אשר בן שושן: אתה רוצה שאני אפתח את זה?
דוד אמסלם: אז מה, אני רוצה שתסגור את זה?
<אשר בן שושן: אני לא רוצה לסגור.
<אשר בן שושן: אני בוודאי מבחינתי- - -
<רעות פרקש צימרינג: אני ממשרד הפנים.
<רעות פרקש צימרינג: תחנת אוטובוס זה מקום ציבורי.
<רעות פרקש צימרינג: תחנת מוניות זה מקום פרטי.
<רעות פרקש צימרינג: תחנת אוטובוס זה ציבורי.
<פריד אברהם: גם אנחנו ציבורי, סליחה.
דוד אמסלם: אני מבקש לא להתפרץ.
דוד אמסלם: לא הבנתי מה אמרת.
<רעות פרקש צימרינג: ההבחנה היא שתחנת אוטובוס היא מקום ציבורי.
דוד אמסלם: ומה זה תחנת מוניות?
<רעות פרקש צימרינג: תחנות מוניות זה אזור מגודר שמיועד לאותן מוניות בלבד.
דוד אמסלם: תחנת אוטובוס לא מיועדת לאוטובוס?
דוד אמסלם: אם תחני בתחנת אוטובוס לא תקבלי רפורט?
דוד אמסלם: לא הצלחתי להבין את ההבחנה.
דוד אמסלם: אעשה סדר בדיון.
דוד אמסלם: בגלל שפתחת בעניין, אתן לך ואחרי כן אעבור בסבב ונתקדם.
<אשר בן שושן: נדמה לי שבכמה וכמה דברים יש מכנה משותף בין כל הנוכחים פה, כולל ארגוני המוניות.
<אשר בן שושן: המוניות הן אחד הכלים והאמצעים החשובים לניוד של נוסעים במטרופולינים.
דוד אמסלם: תדלג על זה.
<אשר בן שושן: אענה לך.
דוד אמסלם: אשר בן שושן, תירגע.
<אשר בן שושן: אני רגוע.
דוד אמסלם: עזוב את כל עניין החשיבות.
דוד אמסלם: אנחנו מכירים הכול.
דוד אמסלם: לא צריך את הנאומים האלה.
דוד אמסלם: תגיד לי למה אתה חושב שתחנת מוניות צריכה לשלם ואילו תחנת אוטובוסים לא צריכה לשלם.
<אשר בן שושן: אם נבין את השיטה נראה את הרציונל שלה.
דוד אמסלם: תסביר לי בשתי דקות את השיטה ואחרי כן תסביר לי למה השיטה הזאת לא טובה גם באוטובוסים.
<אשר בן שושן: תחנת אוטובוס היא על בסיס מסלולי הנסיעה של קווי האוטובוס.
<אשר בן שושן: איסוף הנוסעים מתבצע בתוך תחנות האוטובוס, להבדיל אלף אלפי הבדלות מכל מה שקשור בסגנון ותפעול העבודה של מונית.
<אשר בן שושן: המקומות שמוקצים לתחנות המוניות אינם לאיסוף, העלאה והורדה של נוסעים, ממש לא.
<אשר בן שושן: הם יותר תחנות תפעוליות של המוניות.
<אשר בן שושן: כל בסיס העבודה של תחנות המוניות המיוחדות מתבצע במרחב הציבורי על בסיס לא של תחנות מוסדרות.
<אשר בן שושן: זה דבר אחד.
<אשר בן שושן: דבר שני, המקומות שמוקצים לתחנות המוניות- - -
דוד אמסלם: בכל קו בירושלים או בכלל בארץ יש בסוף קצה.
דוד אמסלם: אני שואל, האוטובוס משלם על תחנת הקצה?
דוד אמסלם: או שמשרד התחבורה גם בונה לו את המסוף על חשבונו?
<אשר בן שושן: משרד התחבורה צריך לשאת גם בעלויות של מסופי התחבורה הציבורית באשר הם, אבל אני לא חושב שהדיון, אם יורשה לי, עושה איזו השוואה בין תחנות אוטובוס לתחנות מוניות.
דוד אמסלם: הדיון הוא מה שאני קובע.
דוד אמסלם: תענה לי כן או לא, ואם אין לך עמדה ואתה לא רוצה – גם בסדר.
<אשר בן שושן: אענה לך, אני לא בורח מן ההתמודדות, כבודו.
<אשר בן שושן: יש מאפיינים ייחודיים של האוטובוסים ויש מאפיינים ייחודיים של תחנות מוניות.
<אשר בן שושן: המרחב הציבורי – כידוע לך, ואתה הגעת מעיריית ירושלים – הוא מרחב חשוב מאוד והוא מצומצם מאוד.
<אשר בן שושן: היקף החניות שמוקצות היום בעיר תל-אביב, רק לשם הדוגמה, הוא מאות רבות של חניות.
<אשר בן שושן: המשאב הזה לא נמצא בעודף ולכן צריך לנהל אותו בחוכמה ובשום-שכל.
<ניסים חנגל: אני מנהל הכנסות בעיריית פתח-תקווה.
דוד אמסלם: כמה אתם מכניסים בנושא הזה?
<ניסים חנגל: אנחנו גובים רק עבור המבנים.
<ניסים חנגל: עבור מפרצי חנייה לא גובים.
<ניסים חנגל: היסטורית לא גובים.
<ניסים חנגל: אני לא יודע למה.
<ניסים חנגל: אוטובוסים בחניונים שלהם, בתחנת הקצה שלהם כן משלמים דמי שימוש.
<ניסים חנגל: לצורך השוואה, אוטובוסים משמשים בתוך העיר להעלאת נוסעים והורדתם אבל היכן שהם חונים בסוף יום או היכן שהם ממתינים, שם הם כן משלמים דמי שימוש.
<ניסים חנגל: זו ההבחנה העיקרית.
<ניסים חנגל: תחנת מוניות לדעתי כן צריכה לשלם במקומות שבהם מוקצית חנייה, כשהחניות עומדות שם וממתינות.
<ניסים חנגל: אצלנו הם לא משלמים.
<ניסים חנגל: למה?
<ניסים חנגל: בשל קביעה היסטורית.
דוד אמסלם: שלום מיטל להבי.
דוד אמסלם: מה שלומך?
<מיטל להבי: שלומי טוב.
<מיטל להבי: אני עדיין מודה לך על הסיור בשכונת הארגזים.
<מיטל להבי: מוניות זה נורא חשוב.
<מיטל להבי: השוני בין העיריות, פעם ראשונה שאני נחשפת אליו, להבדל שבין גבייה על מפרץ חנייה לבין גבייה פר מונית.
<מיטל להבי: אין לי ספק שמי שמחזיק עסק – לא בוטקה אלא חנות – צריך לשלם ארנונה כמו כל אחד אחר.
<מיטל להבי: הם מצביעים על העובדה שגובים מהם בכלל כסף.
<מיטל להבי: אני רוצה להצביע על העובדה שנותנים להם בכלל חנייה.
<מיטל להבי: למען ההגינות, מי שהם לא חברת מוניות, למשל Get Taxi, מה שהוא הצביע על 8,000 "חאפרים", כך הוא קרא להם, אין להם חנייה מוסדרת.
<מיטל להבי: יש מי שיש לו חנייה ויש מי שאין לו חנייה.
<מיטל להבי: אני חושבת שאי אפשר להקצות חנייה במרחב הציבורי בלי שיהיה לזה מחיר.
<מיטל להבי: אני חושבת שיש מחיר לחנייה במרחב הציבורי.
<מיטל להבי: לצערי החנייה מצטמצמת יותר ויותר והצרכים הולכים וגדלים.
<מיטל להבי: הייתי רוצה שבשיחה הזאת נכלול גם את השיח על מוניות השירות.
<מיטל להבי: זה תהליכים לא רק של תמרור אלא גם של רישיון עסק, שגם לו יש עלות גבוהה.
<מיטל להבי: צריך להסתכל על שני הדברים ביחד.
<מיטל להבי: מה שקורה היום בתחנת מוניות, וגם במוניות שירות – יושב פה מר פריד אברהם שאמר שהם לא גומרים עם הסיפור של מפרץ חנייה אלא הם משלמים על מפרץ החנייה הזה אבל גם צריך להוציא עליו רישיון עסק, שזה גם עלות נוספת.
<מיטל להבי: צריך להסתכל על כל המכלול.
<מיטל להבי: מצד אחד, לא יכולים ליצור איפה ואיפה בין מי שעובד דרך תחנה ובין מי שעובד דרך Get Taxi.
<מיטל להבי: אנחנו צריכים להיות מודעים לכך שיש עוד 8,000 מוניות.
<מיטל להבי: פנו אלינו מ-Get Taxi וביקשו מאתנו מקומות חנייה.
<מיטל להבי: אמרנו להם: אתם לא תחנה, אתם לא מקבלים מקום חנייה.
<מיטל להבי: לדעתי קודם כול צריך להיות חיוב על מי שמקבל מקום חנייה, זה לא צריך להיות Free of charge.
<מיטל להבי: זה יקר המציאות בכל עיר, וכמובן שיש עיר כמו תל-אביב שחנייה בה יקרה יותר בה לעומת עיר כמו שדרות, שם אולי משלמים למונית כדי שתבוא לעבוד בעיר, אני לא יודעת איך זה עובד.
<מיטל להבי: צריך לעשות בזה סדר וצריך לקחת בחשבון שחנייה היא מצרך יקר.
דוד אמסלם: למה תחנות אוטובוס זה לא מצרך יקר?
<מיטל להבי: גם מסופים זה מצרך יקר.
<מיטל להבי: לא תחנה, כי בתחנה אני מרימה את היד ועולה.
<מיטל להבי: איפה שמונית עוצרת זה לא תחנה.
<מיטל להבי: התחנה זה למעשה נקודת הקצה.
<מיטל להבי: זה כמו מסוף אוטובוס.
<מיטל להבי: אני לא יודעת להגיד לך בתנאים של מסוף אוטובוס.
<מיטל להבי: אני מתייחסת לתחנה כנקודה אחת שממנה הנהגים יוצאים להתרענן והיא תחנת קצה.
<יהודה בר אור: אנחנו עומדים שם גם בשביל לקבל נוסעים, ברור חד-משמעית.
<יהודה בר אור: אני עומד שם כדי לקבל נוסעים וזה רוב העבודה שלי.
<מיטל להבי: אין דין ה"כרמלית" ודין מסוף רידינג או מסוף סבידור כדין תחנת אוטובוס ברחוב אבן גבירול.
<מיטל להבי: זה דבר אחר.
דוד אמסלם: נציג עיריית ירושלים, אתה רוצה לומר עוד משהו?
<חזי שורצמן: אני מצטרף לעמיתיי.
<מיטל להבי: אגיד רק שמוניות השירות למשל, הנוכחות שלהן בתחנות קצה, במסופים, לא מובנת מאליה.
<מיטל להבי: זה לא משהו שמשרד התחבורה מאשר אוטומטית או עירייה מאשרת אוטומטית וזה כן משהו שצריך אותו.
דוד אמסלם: משרד הפנים, הייתי מבקש לדעת קודם כול מה השונוּת ובכלל מה הנחיצות באגרה הזאת, אם בכלל היא לפי חוק.
דוד אמסלם: אנא תספרו לנו.
<רעות פרקש צימרינג: בואו נבחין בין אגרה לבין ארנונה.
דוד אמסלם: עזבי ארנונה.
דוד אמסלם: אני מדבר על האגרה.
<רעות פרקש צימרינג: לגבי אגרה, יש רשויות מקומיות שמחייבות במסגרת חוק עזר ויש שלא.
<רעות פרקש צימרינג: משרד הפנים נתן כהמלצה חוק עזר לדוגמה.
דוד אמסלם: אתם רק ממליצים?
דוד אמסלם: אתם לא רגולטור בעניין?
<רעות פרקש צימרינג: רשות מקומית שמגיעה אלינו ומבקשת לחוקק חוק עזר- - -
דוד אמסלם: אתם מאפשרים לה.
<רעות פרקש צימרינג: בגבולות מסוימים.
דוד אמסלם: מה הגבולות?
<רעות פרקש צימרינג: הדרישה היא שזה יהיה משק סגור, כלומר שזה יממן את הפיקוח.
דוד אמסלם: איזה פיקוח?
<רעות פרקש צימרינג: שולחים לשם מפקחים לראות שהכול מתנהל כשורה.
<יהודה בר אור: לא מפקחים על שום דבר.
<רעות פרקש צימרינג: יש טווח מסוים- - -
דוד אמסלם: פעם ראית פקח ייעודי לנושא מוניות?
<רעות פרקש צימרינג: יש פקח עירוני שמגיע.
דוד אמסלם: הוא נותן דוחות על החניות ובמקרה הוא גם עובר דרך התחנה, על הדרך.
<יהודה בר אור: אם הוא רואה שאין תו חנייה הוא כותב לו רפורט.
<רעות פרקש צימרינג: בעיקרון התחשיב אמור לכסות את עלויות הפיקוח.
<רעות פרקש צימרינג: זה מה שנאמר לנו.
<רעות פרקש צימרינג: יש רשויות מקומיות שגובות ויש שלא, ומי שגובה אמורה לגבות את זה במסגרת חוק עזר בצורה מסודרת.
<גלעד קרן: חוק העזר מגיע לאישור שר הפנים.
<גלעד קרן: השאלה אם מוצג בפניכם תחשיב.
<גלעד קרן: מה התחשיב הזה כולל?
דוד אמסלם: מה הוא כולל?
דוד אמסלם: את הצבע – הבנתי, את התמרור – הבנתי.
<גלעד קרן: אם עיריית תל-אביב רוצה לגבות סתם 500 שקל למקום חנייה, מה התחשיב שהיא מציגה?
דוד אמסלם: תמרור אנחנו יודעים כמה עולה, וצבע גם אספר לך כמה עולה.
דוד אמסלם: זה לא עולה 500 שקל למונית.
<רעות פרקש צימרינג: יש רשויות מקומיות, אגב, שגובות פחות.
דוד אמסלם: ויש רשויות מקומיות שלא גובות בכלל.
<רעות פרקש צימרינג: נכון.
<רעות פרקש צימרינג: מוזר לי איך דיברתם, וגם מרכז המחקר והמידע של הכנסת דיבר על 500 ומשהו שקלים.
<רעות פרקש צימרינג: יש לי פה חוק עזר של תל-אביב שמדבר על 335 שקלים.
<יהודה בר אור: אנחנו משלמים 547 שקלים.
דוד אמסלם: מאז זה עלה.
<רינת בניטה: תשאלי אותם.
<רינת בניטה: אם אתם הגוף שמאסדר את כל חקיקת העזר, איך אין לכם מידע לגבי אילו רשויות חוקק בהן חוק עזר ואילו רשויות לא חוקק בהן חוק עזר?
<רעות פרקש צימרינג: מכיוון שאני לא הגוף שאחראי על הנושא אני לא יודעת להשיב.
דוד אמסלם: אז למה באת?
<רעות פרקש צימרינג: אני מטפלת בארנונה וחשבתי שהדיון הוא על זה.
דוד אמסלם: מי מטפל בנושא של חוקי העזר למוניות?
<רעות פרקש צימרינג: גוף אחר אצלנו.
דוד אמסלם: אולי יש יותר מדי גופים, בגלל זה אנחנו לא מקבלים את האינפורמציה.
דוד אמסלם: רבותי, כמה מרוויח נהג מונית שכיר בממוצע?
<יהודה בר אור: ב-12 שעות עבודה ביממה הוא לא מגיע ל-6,000 שקל נטו.
<יהודה בר אור: זה בדוק.
<יהודה בר אור: אני יכול לפרט את זה על-פי נתונים של משרד התחבורה ומשרד האוצר.
<אבשלום שמחי: אני מנהל מחלקת תחבורה ציבורית בעיריית פתח-תקווה.
<אבשלום שמחי: אני רוצה להתייחס לעניין החנייה.
<אבשלום שמחי: במרכז העיר ברדיוס של קילומטר מספר רב של מוניות מקבלות שטח, למעשה במקום חנייה ציבורית.
<אבשלום שמחי: מדוע?
<אבשלום שמחי: מכיוון שהוקצה שטח גדול כי 50 מוניות עומדות במרכז העיר ורוב שעות היום הן עובדות והשטח ריק.
<אבשלום שמחי: אילו היו גובים מהן כסף היה אפשר לקצר את הזמן בכדי לתת לציבור חנייה.
<אבשלום שמחי: זה דבר אחד.
<אבשלום שמחי: דבר שני, יש תנודה בין נהגי המוניות.
<אבשלום שמחי: את זה אתם לא יודעים.
<אבשלום שמחי: חברים בתחנות מוניות מסוימות שמקבלים שטח מתנה מן העירייה ומקבלים מבנה עובדים 5-6 שנים, הם מוכרים את המניה, עוברים לתחנה אחרת ובאים לראש העירייה ומבקשים עוד פעם תחנה.
<אבשלום שמחי: כיום הפסיקו עם זה כי יש מכרז בעניין הזה אבל אני יליד העיר ומכיר הרבה נהגים שעברו תחנות לאורך כל הדרך.
דוד אמסלם: אנחנו לא מדברים על התחנה.
<יהודה בר אור: מה שייך התחנה לעניין הזה?
<אבשלום שמחי: אני מדבר על השטח.
<אבשלום שמחי: על מפרץ החנייה צריך לגבות כסף.
דוד אמסלם: למה אתם לא גובים?
<אבשלום שמחי: זה החלטה של ראש העירייה.
דוד אמסלם: למה לדעתך צריך לגבות?
דוד אמסלם: תסביר לי למה צריך לגבות כסף.
<אבשלום שמחי: בפתח-תקווה במרכז העיר יש 8 תחנות, בכל תחנה יש 50, 30 ו-20 חניות, קרוב ל-100 חניות במרכז העיר ברדיוס של קילומטר.
דוד אמסלם: מי שמגדיר את מפרצי החנייה זה העירייה.
דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע לשיקול הדעת העירוני.
דוד אמסלם: אם בתחנה יש 20 מוניות העירייה לא נותנת לו 20 חניות.
דוד אמסלם: אני מדבר על המפרץ, שנע בין 2-4 מקומות חנייה.
<אבשלום שמחי: לא.
<פריד אברהם: לפעמים אפילו אחד.
דוד אמסלם: ברוב התחנות שאני מכיר מספר מקומות החנייה נע בין 2-5.
דוד אמסלם: אבל בואו נעזוב את זה.
דוד אמסלם: נניח שתבוא העירייה ותגיד: רבותי, אני לא באה משיקולים כספיים אלא משיקולים תנועתיים-אורבניים, לכן החלטתי כעירייה להקצות לכל תחנה בין 2-4 חניות במפרץ.
דוד אמסלם: זה הדיון פה.
דוד אמסלם: אני סומך על העירייה שהיא יודעת מה היא עושה.
דוד אמסלם: אני לא אומר לתת להם "מחסנית" של 50 חניות בגלל שיש להם בתחנה 50 מוניות.
דוד אמסלם: לא, שיחנו באיזה מקום ויזמינו אותם לנסיעות.
דוד אמסלם: בשביל זה יש להם סדרן שיגיד לנהג: נא תבוא, יש נוסע פה ושם.
דוד אמסלם: אני שואל לגבי מפרץ החנייה, שם יש בין 2-4 מקומות.
דוד אמסלם: למה אתה חושב שצריך לגבות שם כסף?
<אבשלום שמחי: אענה לך.
<אבשלום שמחי: פתח-תקווה שונה.
<אבשלום שמחי: יש 8 תחנות ספישל בתוך העיר.
<אבשלום שמחי: 50 מוניות יש ל"מקדים", ב"בלינסון" יש עוד 30, ב"שרון" יש עוד 30 וכן הלאה.
<אבשלום שמחי: זה לא מפרץ של שתיים.
<אבשלום שמחי: למוניות השירות משרד התחבורה הכריח אותנו לתת שתי חניות בלבד, אבל במוניות ספישל זה לא שתיים אלא 50-30 מקומות.
דוד אמסלם: העירייה מחליטה כמה.
דוד אמסלם: אתה לא מקשיב למה שאני אומר.
<אבשלום שמחי: הקשבתי היטב.
דוד אמסלם: ממניעים אחרים, לא כספיים.
דוד אמסלם: זה כסף קטן, דרך אגב.
דוד אמסלם: ממניעים תכנוניים-תנועתיים העירייה יכולה להחליט איפה היא נותנת בכלל.
דוד אמסלם: היא יכולה להחליט שבמרכז העיר היא רוצה רק שתי תחנות מוניות, לא עשרים, שתיים.
דוד אמסלם: העירייה מחליטה.
דוד אמסלם: מי שאחראי על התחבורה בעיר עושה את הניתוח ומחליט.
דוד אמסלם: לכן אני לא בא מהזווית הזאת.
דוד אמסלם: נניח, בשביל ההמחשה, שמדובר בתחנת מוניות אחת בכל פתח-תקווה שנותנים לאותה תחנה 3 מקומות חנייה במפרץ.
דוד אמסלם: נראה לך סביר שצריך לבקש שם כסף?
<אבשלום שמחי: אני אומר שוב, תחנות המוניות, רובן ככולן, אצל חלק מהן זה כבר ממלחמת השחרור ואחרי המלחמה.
<אבשלום שמחי: היום קשה מאוד לשנות.
<אבשלום שמחי: אם היום תיקח מהן את החנייה אתה יכול להפסיד בבית-המשפט.
<ניסים חנגל: אענה לך לעניין.
<ניסים חנגל: אני מקצה חנייה.
<ניסים חנגל: אני צובע מדרכות בכחול-לבן.
<ניסים חנגל: על כל חנייה אני גובה.
דוד אמסלם: דרך אגב, תמחק את המילה "לעניין", אחרת אבין שעד עכשיו הוא לא ענה לעניין, בגלל זה אתה עונה לעניין.
דוד אמסלם: בוא תענה לשאלה.
<ניסים חנגל: ממש לא.
<ניסים חנגל: בהקשר הזה אענה לך, אנחנו מסמנים מדרכות וגובים כסף מהאזרחים עבור חנייה.
<ניסים חנגל: אם אני מקצה חנייה אני מאבד הכנסה מהקצאת חנייה.
<ניסים חנגל: אותו מחיר גם מונית צריכה לשלם.
<ניסים חנגל: התעריף יכול להיות די דומה למה שאני גובה במשך יום שלם מן האזרחים.
דוד אמסלם: בגלל זה שאלתי אם אתה גובה מתחנות אוטובוס.
דוד אמסלם: אתה לא משית את זה על "אגד".
<ניסים חנגל: קודם כול, בתחנת אוטובוס אנחנו כן גובים דמי שימוש, מן התחנה הסופית שם האוטובוסים חונים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אם תחנות המוניות יבקשו מכם מפרצי חנייה להעלאת נוסעים אתם תסכימו לעשות להם את זה חינם?
<אשר בן שושן: אבל כל הסגנון של העבודה שונה.
דוד אמסלם: אני יודע איך הייתה האבולוציה של ההתפתחות.
<מיטל להבי: אני חושבת שצריך לחייב את זה בתוכניות בניין עיר, ממש כך, כפי שמחייבים תחבורה ציבורית.
<מיטל להבי: מפרצי העלאת נוסעים והורדתם זה חובה.
דוד אמסלם: אחזור לנציגי משרדי הממשלה.
<מירב ביטון: אני מעיריית אשדוד.
<מירב ביטון: לגבי הסוגיה שהעלית בעניין תחנות אוטובוס, תחנות אוטובוס משמשות להעלאת נוסעים והורדתם.
<מירב ביטון: במפרצים לתחנות מוניות ברשויות אנחנו מדברים על חנייה שחונים בה 24/7, משם הם יוצאים.
<מירב ביטון: כל רשות עם ההסדרים שלה.
<מירב ביטון: אצלנו למשל ראש העירייה גיבש החלטה לערוך הסדרה של כל התחנות שהיו קיימות עשרות שנים, עם גביית דמי שימוש ולא לפי מספר מקומות החנייה של חברי התחנה אלא לפי מספר קבוע, למשל בין 2-4 מקומות חנייה לכל תחנה.
<מירב ביטון: זה יותר עניין תכנוני.
<מירב ביטון: זה באמת החלטה של כל רשות מקומית.
<מירב ביטון: אבל לדעתי יש הבדל בין העלאת נוסעים והורדתם, שזה לרוב בחוקי עזר, לבין שכירות או ארנונה על מפרץ שמשמש כחנייה.
דוד אמסלם: מישהו רוצה עוד להוסיף?
<אבשלום שמחי: לגבי חברות האוטובוסים, המכרזים שיוצאים ממשרד התחבורה, היום כל הכנסה מחברות התחבורה הולכת לממשלה ומשלמים פר קילומטר.
<אבשלום שמחי: זאת אומרת שההחלטה היא במכרז עצמו שיוצא מטעם המדינה, מטעם משרד התחבורה.
<אבשלום שמחי: במכרז עצמו היום החברה מספקת תחבורה תמורת תשלום ממשרד התחבורה.
<אבשלום שמחי: כל ההכנסה נכנסת למשרד התחבורה.
<אבשלום שמחי: אתה לא יכול לגבות ממנו עבור החנייה.
<אבשלום שמחי: אם אתה לא כולל את זה במכרז אז אתה לא יכול לומר לו "מעתה נגבה ממך עבור מפרצי החנייה".
דוד אמסלם: אתה בעצם אומר: הוא ממילא משלם למשרד התחבורה ולכן העירייה פוטרת.
דוד אמסלם: הוא הרי משלם אגרה למשרד התחבורה והכול בסדר.
דוד אמסלם: למי אתה דואג עכשיו?
דוד אמסלם: למדינה או לעירייה?
<אבשלום שמחי: אני דואג למדינה, כן.
דוד אמסלם: מישהו רוצה להוסיף עוד משהו?
<מיטל להבי: אני רוצה לעשות הבחנה, לפי מה שנאמר פה, בין העובדה שמוניות חונות במקומות הכי אטרקטיביים בעיר לבין העובדה שהאוטובוסים רק עוברים בתחנות והם לא חונים שם, זה לא חניית הקבע שלהם.
<מיטל להבי: את חניית האוטובוסים, חניית הלילה, חניית המסוף עושים בקצוות של העיר, במקומות שהם פחות אטרקטיביים ופחות נדרשים לחנייה היוממית של תושבי העיר עצמה.
<מיטל להבי: למעשה החנייה פה מתחרה.
<מיטל להבי: יש עוד דבר שלגביו צריך לעשות הבחנה, בין תחנת מוניות לבין Get Taxi.
<מיטל להבי: לתחנות יש את החניות האלה, והמוניות שמסתובבות פר הזמנת אפליקציה אין להן את התחנות האלה.
<יהודה בר אור: זה לא תחנת מוניות.
<מיטל להבי: ועוד דבר שהייתי רוצה לעשות לגביו הבחנה, היה ותישאר הסיסטמה של חיוב מוניות באגרה, ישנו המשפט המפורסם "המזהם משלם".
<מיטל להבי: הייתי רוצה מאוד שזה יהיה גם על-פי סוג המונית.
<מיטל להבי: אנחנו רוצים להעביר היום את המוניות להיברידיות, שישלמו פחות לעומת מוניות רגילות שפועלות בדיזל.
דוד אמסלם: אני באופן אישי יוצא כאן משתי נקודות הנחה, שבגללן גם ערכתי את הדיון.
דוד אמסלם: אחת, אני יודע שנהגי המוניות עובדים קשה מאוד בשעות-לא-שעות על מנת להביא משכורת הביתה.
דוד אמסלם: אם הם היו מרוויחים 15,000 או 20,000 שקל כמו שכירים לא הייתי עורך את הדיון פה בכלל.
דוד אמסלם: הנושא השני, כשאני מסתכל על המכלול ומשווה בינם לבין האוטובוסים, כשאני מסתכל על השטח התפוס לטובת העניין, לא משנה אם הוא חונה שם בלילה או ביום ואם הוא עוצר, השאלה מה בעצם השטח המוקצה לאותו נושא.
דוד אמסלם: לכן אני חושב שאין פרופורציות בין האוטובוסים לבין המוניות.
דוד אמסלם: בחלקם המדינה אפילו מממנת את בניית המסוף, כולל המשרדים.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש ממשרד הפנים להיכנס לנושא, לזמן דיון מקצועי.
דוד אמסלם: ראשית, לבחון מדוע בכלל צריך את האגרה.
דוד אמסלם: לא כל דבר במדינת ישראל מצריך אגרה, לא כל מי שזז צריך לשלם.
דוד אמסלם: דבר שני, לעשות ניתוח מחירים, עבור מה בכלל משלמים.
דוד אמסלם: לא יכולה להיות שונוּת כזאת בארץ.
דוד אמסלם: בסופו של דבר צריך להכריע בסוגיה ולהסדיר אותה, אם בכלל צריך אגרה, כפי שאמרתי, ואם כן כמה, ואז בכל מדינת ישראל פחות או יותר צריך להיות אותו תעריף, שתהיה איזו אחידות הגיונית, לא שכל ראש עירייה יקום בבוקר ויחליט: זה 500, זה 700, זה 60, זה בכלל כלום.
<יהודה בר אור: זה 10,000.
דוד אמסלם: אקיים דיון נוסף בעוד חודש וחצי כדי שתגידו לי מה התקדם בעניין.
דוד אמסלם: אני כבר מודיע לכם, במידה וזה לא יהיה מוסדר אוביל חקיקה לבטל את האגרה הזאת באופן מיידי כי אני חושב שהיא מיותרת.
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא התנהלות המדינה ועיריית ירושלים כלפי תושבי ליפתא והסדרת זכויותיהם.
דוד אמסלם: אני רוצה קודם כל ברשות
דוד אמסלם: כם, להעביר את זכות הדיבור ליוני יוחנן תושב המקום, על מנת שבעצם יציג את תמונת המצב, לפי ראות עיני התושבים.
דוד אמסלם: דרך אגב, כל התושבים שרוצים לספר לנו משהו, להוסיף על הדברים של יוני, אז הייתי מבקש שהם יישבו כאן, לא מאחור.
דוד אמסלם: מי שיושב כאן אז הוא לא מדבר.
דוד אמסלם: מי שרוצה לדבר ולהתייחס אז שיישב בספסלים סביב השולחן.
דוד אמסלם: בבקשה, יוני.
<יוני יוחנן: בוקר טוב לכולם.
<יוני יוחנן: אני יוני.
<יוני יוחנן: נולדתי בליפתא.
דוד אמסלם: תגיד את השם ואת המשפחה בשביל הפרוטוקול.
<יוני יוחנן: בוקר טוב לכולם, אני יוני יוחנן, יליד ליפתא.
<יוני יוחנן: ההורים שלי הגיעו לליפתא בשנת 1951, אחרי שהיו שישה חודשים במעברה במגידו.
<יוני יוחנן: ליפתא יושבה על ידי הסוכנות היהודית מלכתחילה.
<יוני יוחנן: יש פה גם חלק מהמסמכים שמאשרים את זה.
<יוני יוחנן: ליפתא הייתה ללא תנאים בכלל.
<יוני יוחנן: היא הייתה על קו הגבול, ללא חשמל, ללא מים.
<יוני יוחנן: בשנת 1953 קיבלנו מים, נקודה מרכזית.
<יוני יוחנן: בשנת 1958, בהתערבות הנשיא יצחק בן צבי ורעייתו, סופק לנו חשמל.
<יוני יוחנן: אני פחות אדבר על הנושא של הקשיים של ליפתא והמקום שגדלנו בו - - -
דוד אמסלם: אתה יכול גם לפרט על זה בכמה מילים, זה בסדר.
<יוני יוחנן: אבל הוא פחות חשוב.
דוד אמסלם: אבל לי זה חשוב.
דוד אמסלם: לי חשוב כדי להבין בסופו של דבר את כל המכלול.
<יוני יוחנן: אז ליפתא הייתה מקום שהטופוגרפיה שלו קשה מנשוא.
<יוני יוחנן: עד היום אנחנו רואים את בתי ליפתא ואת התשתיות, שאנשים היו צריכים ללכת קילומטר בבוקר לבתי הספר בהרים ולחזור כי אין תשתיות, אין כבישים, גם נכון להיום.
<יוני יוחנן: בליפתא היו 300 משפחות שגרו שם עד 1969.
<יוני יוחנן: בשנת 1969 זעקת התושבים, המדינה פינתה אותם, מינהל מקרקעי ישראל והמדינה פינו אותם תמורת פיצוי-פינוי בשנת 1969.
דוד אמסלם: לאן פינו אותם?
דוד אמסלם: לשיכונים מה שנקרא?
<יוני יוחנן: פינו אותם תמורת תשלום.
<יוני יוחנן: קיבלו 3,000 לירות למשפחה ותושבי ליפתא פונו מהמקום בשנת 1969.
<יוני יוחנן: החורים שאתם רואים בבתים של ליפתא, זה מה שעשו אחרי שכל אחד קיבל את התשלום - היו שולחים את הקומפרסור ועושים את החורים האלה בגגות.
דוד אמסלם: כדי שלא ייכנסו אחרים.
<יוני יוחנן: כדי שלא ייכנסו מחדש.
<יוני יוחנן: בליפתא נשארו 13 משפחות שהמדינה לא פינתה אותן, גם לא הייתה אמורה לפנות אותן, כי היה להן פחות בעיה בקטע הטופוגרפי, כי הן סמוך לכביש.
דוד אמסלם: זאת אומרת מי שרצה להתפנות בזמנו זה בן אדם שיזם את הפינוי.
<יוני יוחנן: נכון.
דוד אמסלם: בגלל שהיה כל כך קשה.
דוד אמסלם: ואז נתנו לו את השיכון והוא שמח לרוץ.
<יוני יוחנן: ונשארו 13 משפחות שאתם רואים אותן.
<יוני יוחנן: אין אחד שלא רואה אותן ביציאה מירושלים בצד ימין.
יוסי יונה: סליחה, אדוני יושב הראש, אני לא הבנתי, קראתי את זה.
יוסי יונה: מה זאת אומרת בגלל שהם היו סמוכים לכביש ולכן?
מיקי לוי: רחוק מהגבול.
מיקי לוי: זה רק ירושלמים יודעים.
דוד אמסלם: למטה היה הגבול.
<יוני יוחנן: כביש 9 היה הגבול, אז היו גם הבעיות של ההתנגדויות של ה - - -
דוד אמסלם: היה להם יותר קל לעלות.
דוד אמסלם: הם לא היו צריכים לעלות את כל העלייה הזאת איזה שעתיים עד למעלה.
<יוני יוחנן: בדיוק.
דוד אמסלם: היו עם חמורים הרי.
יוסי יונה: אנחנו לא.
יוסי יונה: אנחנו שלא גרים בירושלם לא יודעים את זה.
יוסי יונה: השאר.
דוד אמסלם: תדמיין.
<יוני יוחנן: איך כינה אותם נשיא המדינה שהיה בביקור בשנת 1958, כשעדיין לא היה חשמל - שהוא מכספו הפרטי תרם והתרים את מפעל הפיס להביא חשמל למקום – חלוצים ובתנאים על אנושיים שגרו ביישוב שם.
<יוני יוחנן: נעבור עכשיו ברשותך לצד המשפטי.
<יוני יוחנן: בשנים 1951-1953 התקבלה החלטת ממשלה של ועדת הפנים של הכנסת.
<יוני יוחנן: בין פורת היה האפוטרופוס הכללי על נכסי נפקדים ושר האוצר דאז.
<יוני יוחנן: רצו להכשיר את כל הזכויות של התושבים שישבו בשנות ה-50.
<יוני יוחנן: ההוראה הזאת ניתנה לרשות הפיתוח.
<יוני יוחנן: רשות הפיתוח - - -
דוד אמסלם: שזה לטובת העניין מינהל מקרקעי ישראל היום.
<יוני יוחנן: כן.
<יוני יוחנן: רשות הפיתוח הוציאו את זה בנוהל נכסים שלהם, שחשפתי אותו בעבודת מחקר שלי, אדוני יושב הראש.
<יוני יוחנן: ורשום שם בסעיף 6 לנוהל הנכסים – דייר המחזיק במושכר אין לו חוזה ויוכיח שהוא מחזיק במושכר לפני 15.4.53, ייערך איתו ללא חוזה.
<יוני יוחנן: אנחנו הגשנו עתירה לבג"ץ בשנת 2012 על הנוהל הזה.
דוד אמסלם: לא, לא, לפני כן.
דוד אמסלם: תן לנו את תמונת המצב.
דוד אמסלם: אני לא מבין את השתלשלות העניין.
דוד אמסלם: אתם גרתם בליפתא, פינו את מי שרצה להתפנות, התפנו, נשארו 13 משפחות ואז מה קרה איזה בוקר?
<יוני יוחנן: מה קרה איזה בוקר?
<יוני יוחנן: בשנת 2007 הייתה תכנית 6036 לליפתא לעשות שכונת וילות.
דוד אמסלם: כן, מכיר את התכנית.
<יוני יוחנן: אז כולנו קיבלנו צווי סילוק יד בשנת 2007.
<יוני יוחנן: ממינהל מקרקעי ישראל.
דוד אמסלם: באיזו תואנה?
<יוני יוחנן: בטענה של פולשים.
דוד אמסלם: של פולשים?
דוד אמסלם: ממתי אתם פולשים?
<יוני יוחנן: אצלם זה תאריך לא ידוע – פלשתם.
<יוני יוחנן: זו הגדרה שכולם מכירים אותה – לא ידוע.
<יוני יוחנן: פשוט הם יישבו אותנו שם והם לא יודעים מתי יישבו, אבל בסדר.
דוד אמסלם: זאת אומרת ביקשו מכם לעזוב את הבתים?
<יוני יוחנן: כן, תוך 30 יום, צו סילוק יד, לצאת מהבתים.
דוד אמסלם: זאת אומרת קום, תיקח את המזוודה, לך תחפש לך מלון.
<יוני יוחנן: ולא רק זה, גם הם תובעים 7 שנים אחורה, כבוד יושב הראש.
דוד אמסלם: דמי שכירות?
<יוני יוחנן: דמי שימוש ראויים.
<יוני יוחנן: פלשת לשטח שלנו, תשלם 7 שנים אחורה דמי שימוש ראויים.
דוד אמסלם: אוקיי, מה עשיתם?
<יוני יוחנן: התנהלנו בבית משפט השלום עד שנת 2011.
<יוני יוחנן: השופטת מלכה אביב בזמנו אמרה להם – אני רואה אותם כדיירים מוגנים, חבל לכם על כל ההתנהלות המשפטית.
<יוני יוחנן: בשנת 2011 חשפתי את המסמכים האלה של הנהלים האלה והגשנו בגינם עתירה לבג"ץ, כבוד יושב הראש.
<יוני יוחנן: בבג"ץ, תשובת המדינה הייתה שנכון שהייתה החלטת ממשלה להכשיר את זכויות התושבים.