GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אמסלם: המועצה היא ממשלתית, מה היא?
<ערן וינטרוב: זו מועצה שקמה בחוק של הכנסת.
<ערן וינטרוב: המטרה שלה היא לייעץ על המדיניות הראויה למשרד הרווחה - - -
דוד אמסלם: ומה הם עשו?
<ערן וינטרוב: הם פרסמו את הדוח הזה כבר בשנת 2014.
<ערן וינטרוב: לצערי, אין מהמועצה הזאת- - - אני לא מייצג אותה, אבל מי שעומד בראשה הוא פרופסור דב צ'רניחובסקי.
<ערן וינטרוב: היא לא מתוקצבת כרגע.
<ערן וינטרוב: בעצם היא זו האמורה להמליץ על המדיניות - - -
דוד אמסלם: ביום העוני, הוא פה בכנסת?
<ערן וינטרוב: אני לא יודע.
<ערן וינטרוב: סביר להניח.
<ערן וינטרוב: המודל הזה של מיזם לאומי לביטחון תזונתי מתבסס, אני לא אכנס פה לפרטים כי זה לא הנושא שלנו, גם לא רואים כל כך טוב.
<ערן וינטרוב: הנושא של הצלת מזון, צריך להבין שיש בישראל 1.4 מיליארד שקל שווי של מזון שמושמד מדי שנה.
<ערן וינטרוב: בהתארגנות נכונה אפשר להציל מאות מיליוני שקלים ולחלק אותם למשפחות הנזקקות.
<ערן וינטרוב: זה הפרויקט היעיל ביותר שקיים היום.
<ערן וינטרוב: אפשר לראות את המינוף הצפוי, זה על פי ניסיון שלנו של עשרים שנות עבודה בשטח, זה קיים גם במדינות אחרות בעולם.
<ערן וינטרוב: אפשר למנף את ההשקעה בין פי שלוש לפי חמש.
<ערן וינטרוב: בעצם בכך לסייע להרבה מאוד משפחות מכיוון שסביר להניח שהממשלה, לפחות בעידן שלנו, לא תוציא חצי מיליארד שקל מהכיס לטובת סיוע לנושא הזה.
דוד אמסלם: אבל זה מוגזם לבקש מהממשלה דבר כזה.
<ערן וינטרוב: זה לא מוגזם, שיתחילו ב-50 מיליון, לא ב-500 מיליון.
<ערן וינטרוב: בעצם זו שיטה שהיא top down, בעצם הממשלה או שאנחנו אוספים מזון מלמעלה, מחלקים אותו דרך עמותות מקומיות שפועלות כאמור בכל הארץ ובכל המגזרים, ומשם לעמותות הנזקקות.
<ערן וינטרוב: אבל, כשנאנחנו רואים שהדבר הזה לא קורה – בעצם היה לנו רעיון לפתח מודל שמתבסס על הנושא של פתירת הבעיה בזירה העירונית.
<ערן וינטרוב: למעשה זה מיזם חדשני שעל פי בדיקות שלנו הוא לא קיים בעולם – את זה אנחנו כבר מנסים לקדם בשנתיים האחרונות.
<ערן וינטרוב: העיר הראשונה שבחרנו היא בת-ים.
<ערן וינטרוב: נמצא כאן גם אביב סמנכ"ל קהילה ורווחה בבת-ים.
<ערן וינטרוב: אנחנו מריצים את הנושא שם.
<ערן וינטרוב: במה זה שונה?
<ערן וינטרוב: – אנחנו יצאנו מנקודת מוצא שכדי לפתור את הבעיה הזאת ברמה העירונית אנחנו לא צריכים רק לחלק מזון אלא לעשות עוד דברים.
<ערן וינטרוב: מעבר לזה הייתה גישה של 'בוא ננסה להעביר את האחריות להעיר עצמה', או לפחות את חלק מהאחריות לפתרון הבעיה.
<ערן וינטרוב: למעשה יש בארגז הכלים הזה שאנחנו מגדירים בשלושה אלמנטים מרכזיים.
<ערן וינטרוב: הדבר הראשוני הוא שירותי ליבה בתחום המזון, שם אנחנו עושים חלוקת מזון על בסיס שוטף.
<ערן וינטרוב: מקימים מערך של הצלת מזון מתוך העיר עצמה, מבעלי עסקים וכדומה, כולל הקמת גינה קהילתית ונושאים נוספים שאמורים לתת מענה - - -
דוד אמסלם: איך גינה קהילתית מתקשרת לנושא?
<ערן וינטרוב: למשל בבת-ים יש קהילה גדולה, נניח מהעדה האתיופית, שם אנחנו מתפתחים יחד עם העירייה גינה קהילת.
<ערן וינטרוב: זה דבר שקיים בעולם.
<ערן וינטרוב: זה עוד אחד מהפרויקט שחלק מהמזון יכול לבוא מגידול עצמאי, זה גם תורם לקהילה עצמה, לשיתופיות וכדומה.
<ערן וינטרוב: זה כלי אחד.
<ערן וינטרוב: לאחר מכן, הדבר שאולי המשמעותי ביותר שאנחנו מדברים עליו זה בניין הקהילה.
<ערן וינטרוב: הרעיון בעצם לרתום את כלל בעלי העניין בעיר למעורבות בנושא הזה, החל מראש העיר, המחויב לנושא הזה, דרך הנהלת העיר.
<ערן וינטרוב: יש היום בעירייה תכנית עבודה על כל המחלקות והאגפים שלה לטפל בנושא הזה.
<ערן וינטרוב: רתימת מערכת הלימוד, זאת אומרת, בבתי הספר יש יעד של אימוץ משפחות מתוך בתי הספר.
<ערן וינטרוב: יש יעד לרתימת מתנדבים שיאמצו מתוך העיר את המשפחות הללו.
<ערן וינטרוב: לרתום את העסקים.
<ערן וינטרוב: זאת אומרת, כל מחזיקי העניין בעיר, מתוך תפיסה שאם יהיה איגום של משאבים נוכל להתמודד בצורה יותר טובה עם הבעיה הזאת.
<ערן וינטרוב: אנחנו באנו עם השם "לתת בעיר", ארגון לתת, "לתת בעיר".
<ערן וינטרוב: קיבלנו את ההשלמה לזה מהעירייה, "קהילה חזקה".
<ערן וינטרוב: יש כאן גם תפיסה, בעיניים שלנו, היא מאוד נכונה של העירייה, שדרך הדבר הזה זה לא רק פתרון של אי ביטחון תזונתי, אלא זה גם נושא שיכול באמת לחזק את גאוות היחידה, להעביר מסר של 'אנחנו עוזרים לאזרחים החלשים שלנו בתוך העיר', ערבות הדדית.
<ערן וינטרוב: אנחנו מקווים שתוך טווח של שלוש שנים בת-ים תהייה העיר הראשונה בישראל שיהיה אפשר להגיד עליה שזו עיר שאין בה אנשים, או שכל האנשים שנמצאים בה באי ביטחון תזונתי מקבלים מענה מלא לבעיה שלהם.
<ערן וינטרוב: תכף אני גם אחזק את הנושא הזה.
<ערן וינטרוב: בנוסף, כפי שאמרתי, אנחנו לא מדברים רק על נושא של חלוקת מזון.
<ערן וינטרוב: יושבת כאן אתנו נאוה התזונאית שמלווה אותנו בהתנדבות וגם שלומית.
<ערן וינטרוב: בעצם לעשות סדנאות גם של תזונה נכונה וגם כלים לניהול תקציב משק הבית, ולאוכלוסיות מסוימות גם שילוב בתעסוקה ואפילו פיתוח יזמות עסקית וניצול זכויות.
<ערן וינטרוב: זאת אומרת, לא להיות בצד של לחכות.
<ערן וינטרוב: אנחנו מעריכים שכ-20% מהמשפחות שהן בפרופיל הן מתאימות גם לנושא הזה.
<ערן וינטרוב: היעד לגביהם, שלאחר תקופה של חמש שנים הן תהיינה עצמאיות.
<ערן וינטרוב: כלומר, הן תחלצנה מאי ביטחון תזונתי, לא מעוני, ויכנסו לביטחון תזונתי באופן עצמאי.
<ערן וינטרוב: זה בעצם הרכיבים העיקריים של המודל.
<ערן וינטרוב: למעשה, זה שקף שמסכם מה הפעולה הייחודית: רתימת כלל בעלי העניין בעיר למאבק המשותף לבעיה.
<ערן וינטרוב: מתן מענה מלא לכלום.
<ערן וינטרוב: חשוב להבין, היום כשאנחנו פועלים ברמה הארצית אנחנו אוספים כמה שיותר מזון, אבל אנחנו מחלקים כמה שיש לנו למי שאנחנו יכולים.
<ערן וינטרוב: בדרך כלל זה לא מספק את מלוא הצרכים.
<ערן וינטרוב: כאן הרעיון הוא לחלץ את האוכלוסייה מאי ביטחון תזונתי.
<ערן וינטרוב: כפי שציינתי קודם, גם לתת בראיה הוליסטית ארגז כלים ולהעניק מעטפת תמיכה.
<ערן וינטרוב: כמובן לכל משפחה בין אם מדובר בקשישים, משפחות מרובות ילדים או משפחות חד הוריות.
<ערן וינטרוב: להתאים את המענה גם לסוג המשפחה וגם לפעמים למאפיינים ייחודים שקיימים בכל עיר ועיר מאחר ואנחנו יודעים שיש שונות גם מבחינה תרבותית וכדומה.
<ערן וינטרוב: מבחינת השפעה שיכולה להיות למודל הזה, אפשר לראות שיש - - -
דוד אמסלם: מה התרומה של העירייה לטובת העניין מבחינת האמצעים?
דוד אמסלם: מעבר לרצון הטוב, מהי חלוקת העבודה?
<ערן וינטרוב: בתחילת הדרך הבאנו את רוב המשאבים מפילנתרופיה חיצונית, אבל אין לנו את כל המשאבים לעשות את זה.
<ערן וינטרוב: העירייה כן נרתמה בשני ממדים.
<ערן וינטרוב: האחד, יש יעד לעירייה גם של תקציב בכסף וגם בשווי כסף.
<ערן וינטרוב: אנחנו מקווים שזה יגיע לשיעורים בשלב הראשון של כ-25% מסך העלות של הפרויקט כשמדובר בהיקף של מיליונים - - -
דוד אמסלם: ההשקעה בעיקר בלוגיסטיקה, לא במזון עצמו.
<ערן וינטרוב: אנחנו קונים גם מזון.
<ערן וינטרוב: כל משפחה קונה סל מזון בשווי של 500 שקל בחודש.
<ערן וינטרוב: ההשקעה בכל משפחה היא בסדר גודל של 7,500 שקל בשנה, גם מבחינת הדברים מסביב.
דוד אמסלם: אתה מביא להן מזון בפועל או תלושים או משהו כזה?
<ערן וינטרוב: כרגע עיקר הסיוע הוא של שתי חבילות מזון מאוד עשירות כולל ירקות ופירות, כולל חלבונים, עופות וכדומה.
<ערן וינטרוב: הן מקבלות את זה על ידי מתנדבים - - -
דוד אמסלם: כל כמה זמן אתם שולחים להן את החבילה?
דוד אמסלם: פעם בחודש?
<ערן וינטרוב: יש חלוקה מרכזית.
<ערן וינטרוב: לירון את רוצה לספר?
<לירון יוחאי אור: אני לירון, אני מנהלת את המיזם העירוני.
<לירון יוחאי אור: קודם כל יש שלושה סלי מזון.
<לירון יוחאי אור: אנחנו, יחד עם התזונאיות המצוינות שלנו התאמנו את החבילות גם לאופי המשפחה וגם לגודל המשפחה מבחינת המגוון וכמות המוצרים.
<לירון יוחאי אור: אנחנו עושים חלוקה אחת לשבוע של ירקות ופירות, מוצרי חלב ומוצרים משלימים.
<לירון יוחאי אור: ואחת לחודש אנחנו נותנים למשפחות חבילות גדולות עם מוצרים יבשים: עוף הודו ולפעמים דגים, אנחנו מוסיפים להן עוד מוצרים: שתייה וכדומה.
<לירון יוחאי אור: גם עושים שינויים בתחולת החבילה שאנחנו נותנים למשפחות.
<לירון יוחאי אור: אחת לשבוע יש חלוקה סדורה ואחת לחודש מתנדבים מגיעים לאסוף את החבילות ומביאים את זה לבתים של המשפחות.
<לירון יוחאי אור: גם כאן העירייה לוקחת חלק.
<לירון יוחאי אור: יש נהגי עירייה שעוזרים לנו להגיע בתדירות גבוהה לבתים של נכים ושל קשישים.
<לירון יוחאי אור: זאת אומרת שהתאמנו את הסיוע לפי אופי המשפחות.
דוד אמסלם: על כמה משפחות מדובר?
<לירון יוחאי אור: היום אנחנו מעניקים סיוע ל-530 משפחות על בסיס קבוע ושוטף.
<ערן וינטרוב: מבחינת השפעת המודל הזה בחזון שלנו, קודם כל אפשר לראות באמת במעגל הראשון השפעה על הנזקק, על המשפחה הנזקקת עצמה, גם לקבל מענה מותאם ומלא לבעיה, גם לתת כלים שחלק מהמשפחות יכולות להיחלץ מהמצב הזה וגם לזכות במסר שבהרבה פעמים – אדוני היושב זו בעיה מאוד קשה המשפחות הללו מרגישות לבד – שהנושא של הסולידריות והערבות ההדדית, להרגיש שיש שכנים או מישהו שגר בשכונה אחרת שלא מכיר אותן ועוזר ותומך להן.
<ערן וינטרוב: בעצם, הן גרות במקום ושיש להן גם ביטחון שאם הן נמצאות בבעיה מישהו אחר יכול להירתם לעזרתן.
דוד אמסלם: אני מבין שאתם גם אוספים מזון וגם רוכשים מזון.
<ערן וינטרוב: נכון.
דוד אמסלם: מבחינת האחוזים מהי החלוקה, פחות או יותר, בין האיסוף לבין הקניה?
<ערן וינטרוב: היום אנחנו רוכשים מזון, אני מדבר על "לתת" באופן כללי.
<ערן וינטרוב: היעד שלנו בסוף דרך זה להגיע ל-40% מזון מוצל מתוך העיר, עוד 40% מוצל ברמה הארצית.
<ערן וינטרוב: סך הכול 70% מהקיים ועוד 30% רכישת מזון ופילנתרופיה.
<ערן וינטרוב: היום היחס הוא הפוך.
<ערן וינטרוב: גם ב"לתת" באופן כללי רוכשים מזון בסדר גודל של שווי מזון של 10- 12 מיליון שקל בשנה ומצילים מזון בשווי של כ-60 מיליון שקל בשנה.
<ערן וינטרוב: בוודאי אם אחזור לתחילת הדברים ואצא מהנושא הזה, הפוטנציאל של הצלת מזון הוא הרבה יותר גדול, אפשר להציל מאות מיליונים.
<ערן וינטרוב: אחזור בחזרה, המעגל הראשון, שזו נקודה מאוד חשובה, הוא הנזקק.
<ערן וינטרוב: המעגל השני זה העיר.
<ערן וינטרוב: אנחנו מעריכים, אני חושב שגם עיריית בת ים נרתמה לחזון הזה, שדרך הפלטפורמה הזאת, מעבר לפתרון הבעיה יש כאן עניין של לקיחת אחריות, יש כאן עניין של גאוות יחידה.
<ערן וינטרוב: כלומר, גם העיר יכולה לומר ותושבי בת-ים יגידו לעצמם 'מי שחי בעיר הזאת בעצם יודע שטוב לחיות במקום הזה כי זה מקום שיש בו ערכים מאוד מאוד טובים'.
<ערן וינטרוב: השלב הבא, זאת אולי הסיבה להציג את זה פה בוועדת הפנים, בהנחה ולפי האינדיקציות הראשונות של המחקר וההערכה שאנחנו מלווים, אגב אנחנו מלווים את כל הפיילוט הזה במחקר והערכה מקצועיים גם על ידי חברה חיצונית, אנחנו מעריכים שהוכחת המודל תאפשר גם לשכפל אותו כדי לעשות אימפלמנטציה ברמה הארצית.
<ערן וינטרוב: זאת אומרת, בית-ים כרגע היא אינקובטור.
<ערן וינטרוב: ברגע שזה יעבוד שם יהיה אפשר להציע את המודל הזה גם לממשלה וגם לערים נוספות כדי להראות שהדבר הזה אפשרי.
דוד אמסלם: כמה זמן בבת-ים זה עובד?
<ערן וינטרוב: אנחנו כשנתיים נמצאים שם.
דוד אמסלם: יש גידול משנה שעברה לשנה?
<ערן וינטרוב: בסך הכול, אנחנו כשנכנסנו לסיפור הזה עשינו מיפוי מאוד רחב יחד גם עם אגף הרווחה והאגף לשירותים חברתיים ברשות המקומית וגם עם כל העמותות הפועלות בתחום.
<ערן וינטרוב: אגב, זיהינו קורלציה מאוד נמוכה בין המידע שהיה ברווחה לבין כמות המשפחות בפועל.
<ערן וינטרוב: צריך להבין שכיום הנושא, כרגע אני מדבר בראיה ארצית, בבת-ים זה אמור להשתנות, בראיה ארצית לאגפים לשירותים חברתיים ברשות המקומית אין דטא על משפחות שסובלות מאי ביטחון תזונתי.
דוד אמסלם: הדטא יושבת במוסד לביטוח לאומי?
<ערן וינטרוב: אין דטא.
<ערן וינטרוב: המוסד לביטוח לאומי עושה סקרים - - -
דוד אמסלם: אז איך אתה אוסף?
דוד אמסלם: אתה דופק בדלת ושואל אותו 'אדוני אתה צריך - - -
<ערן וינטרוב: חלק מהבעיה, רוב האנשים שמגיעים היום לאגף הרווחה הם אנשים שהם מצביעים עליהם.
<ערן וינטרוב: זאת אומרת, הם לא מתנדבים לבוא בעצמם, כלומר מישהו אמר יש משפחה, אנשים מהסוג הזה.
<ערן וינטרוב: תקנו אותי אם אני טועה.
<ערן וינטרוב: זה לפחות מה שגילנו בבת-ים.
דוד אמסלם: אתה קצת מגזים.
<ערן וינטרוב: אני לא מגזים.
<ערן וינטרוב: זה אחוז של 90%, אם אני זוכר לפחות לגבי בת-ים.
<ערן וינטרוב: יושב כאן נציג מהעירייה שיוכל לאושש את דבריי או להפריך.
<ערן וינטרוב: מה הבעיה כאן?
<ערן וינטרוב: נניח בא היום מישהו לאגף הרווחה ואומר 'אני צריך אוכל, אין לי כסף לאוכל'.
<ערן וינטרוב: לעובדת הסוציאלית או לעובדת הקהילתית אין כלים, אז היא נותנת לו צ'טלה ואומרת לו תלך לעמותה.
<ערן וינטרוב: היא לא פותחת לו תיק על זה ולכן האינפורמציה לא נשמרת ואין אינפורמציה מלכתחילה וגם לא מתבצע מעקב.
<ערן וינטרוב: מה גם שהיום ברוב הרשויות גם אין מידע ממוחשב.
<לירון יוחאי אור: זו אחת הבעיות הכי גדולות, זאת אומרת ברמת ראיה הארצית לעובדים הסוציאליים בישראל בכלל אין להם את היכולת לתת, אין להם משאבים.
<לירון יוחאי אור: זאת אומרת שמשפחה שמגיע לרווחה והיא מטופלת, לצורך העניין במחלקת אלימות, התמכרויות או משפחה או על שלל מצוקות, אין היום למשפחה שמגיע ומבקשת עזרה במזון, אין לעובדת סוציאלית - - -
דוד אמסלם: סליחה ברשותך, הדיון הוא דיון פתוח, איילת היא לא חברת וועדה, אבל הנושא חשוב לה, היא באה בבוקר.
דוד אמסלם: החדר מפוצץ.
<לירון יוחאי אור: אחת הבעיות הקשות ביותר במדינת ישראל היא שלעובדים הסוציאליים, בכל הרשויות, אין באמת מענים למשפחות שסובלות מאי ביטחון תזונתי.
<לירון יוחאי אור: כשבאה משפחה לעובד סוציאלי ומבקשת עזרה במזון, זה נכון לגבי בת-ים וזה נכון לגבי כל רשות ועיר בישראל, אין לעובד סוציאלי אפשרות לתת עכשיו איזשהו מענה, לא כרטיס מזון ולא אפשרות אחרת.
<לירון יוחאי אור: הם מעבירים את זה לעמותות, דרך שיתופי פעולה שיש עם ארגונים פילנתרופים כמו הקרן לידידות, ארגון לתת.
<לירון יוחאי אור: כלומר, לארגונים שנותנים מענה לנושא הזה.
<ערן וינטרוב: מה שעושה מנדי בלוי, אתה מכיר אותו מ"אשל ירושלים", במסגרת מה שהיה אמור להיות המיזם הלאומי, התחילו לעשות הסדרה ב-24 ישובים ששם חלק מהרעיון הוא לעשות מיפוי ולזהות את המשפחות.
איילת נחמיאס ורבין: וההסדרה כוללת גם קביעת הסל?
<ערן וינטרוב: כרגע המדינה לא נותנת לזה משאבים.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל השאלה, יש שני דברים שמטרידים אותי בעניין, יש הרבה דברים שמטרידים ואני מתנצלת שאיחרתי, אי אפשר לצפות את הפקקים, הכניסה לירושלים היא מאוד קשה.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שאחד הדברים הגדולים, לקבוע מהו ביטחון תזונתי.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזה אתגר שהממשלה חייבת להידרש לו מאוד מאוד מהר.
איילת נחמיאס ורבין: אני מלווה הרבה את הפעילות של "לתת" הרבה מאוד שנים ואת מה שערן עושה.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שהם עשו עבודה גדולה מאוד, חוץ מזה שהם עושים הרבה פעולות, בעיקר זה בהצפת הנושא.
איילת נחמיאס ורבין: הדבר שאותי מאוד מטריד בשנים האחרונות, אני חושבת שזה קשור שאני עוד נמצאת במציאות של ילדים קטנים, כשאתה מבין כמה כסף אתה צריך להשקיע בתחליפי מזון לתינוקות – אחת ההצעות שאשמח מאוד שתסכים לקדם איתי – הדבר היחיד שצריך באמת להוריד את המע"מ זה הנושא של תחליפי מזון לתינוקות.
דוד אמסלם: עכשיו אנחנו מובילים את הסיפור של המע"מ של התרופות, תרופות מצילות חיים.
דוד אמסלם: אחת הטענות שהעלו בפניי, 'עזוב את המע"מ, אל תדבר על המע"מ'.
דוד אמסלם: שאלתי, 'למה'.
דוד אמסלם: 'האמת, תשמע, יש אחד שיש לו בעיה צליאק, יש אחד עם מטרנה ובסוף נגיע לכל המע"מ במדינה'.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא אומרת לבטל את המע"מ, אני אומרת להפחית אותו.
דוד אמסלם: אני אומר שפה צריך לחשוב על פתרון לא במסגרת המע"מ.
דוד אמסלם: אם נביא אותו במסגרת המע"מ לא נוכל - - -
איילת נחמיאס ורבין: בוא נסיט אותנו לדיון העיקרי שהוא הנושא של הביטחון התזונתי, זה גם יסיט אותנו מעולם הפתרונות לעולם השאלות בחזרה, לצערי.
איילת נחמיאס ורבין: צריך להבין משהו, ביטחון התזונתי של ילדים נקבע בשנים הראשונות לחייהם.
איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת, כשאנחנו מדברים על צמצום פערים ועל שוויון הזדמנות אנחנו צריכים להבין שהביטחון התזונתי הוא רכיב מאוד מאוד קריטי בנושא הזה.
איילת נחמיאס ורבין: ילד שההורים שלו לא יכולים לממן לאורך זמן את תצרוכת המזון והאימא מסיבות כאלה ואחרות.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, אתה יודע מהי אחת הבעיות, אותם הורים שיש להם בעצמם אי ביטחון תזונתי, הרבה פעמים לאימהות גם קשה להניק כי זה מעגל קסמים מאוד מאוד מסוכן.
איילת נחמיאס ורבין: את הדבר הזה אנחנו חייבים להבין.
איילת נחמיאס ורבין: אחר כך אנחנו כמובן מדברים על מקומות בפריפריה.
איילת נחמיאס ורבין: לצערי אני לא יודעת בוודאות שילדים בגן שנמצא במקום מרוחק או במקום שהוא דל במשאבים הם מקבלים בגן את מה שהם זקוקים לו כדי שהם יוכלו ---.
איילת נחמיאס ורבין: אתה רואה ילדים בבית הספר, אגב גם בתל אביב שהיא מאופיינת במגוון אוכלוסייה מאוד גדול , "לתת" נמצאת בפעילות בתל אביב וגם עמותות אחרות, אתה רואה מה הילדים מביאים לבית הספר ואתה רואה מה הילדים יכולים לקבל לצהריים.
איילת נחמיאס ורבין: לכן אנחנו מוכרחים לראות, דוד מאחר ואתה חלק מהקואליציה וגם בעיקר, אני יודעת, רתום לנושא הזה, כשאנחנו מדברים על צמצום פערים זה נמצא שם, זה נמצא שם, זה שוויון הזדמנויות.
דוד אמסלם: זה לא נמצא שם, זה מתחיל שם.
איילת נחמיאס ורבין: כן, כן, כן.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו צריכים להבין שילד שלא מקבל את הוויטמינים שהוא זקוק להם ואת המזון שהוא זקוק לו הפתיחה שלו בחיים היא יותר קשה.
דוד אמסלם: לגבי מזון אני לא הייתי עושה חלוקה.
דוד אמסלם: כל אדם זקוק למזון.
איילת נחמיאס ורבין: דוד אתה חייב להבין משהו, ילד אני רואה אותך מהנהנת בראש ואני לא יודעת מה שמך – אתה צריך להבין - - -
דוד אמסלם: קוראים לה לירון.
איילת נחמיאס ורבין: לירון מהנהנת בראש ואני אגיד לה למה.
איילת נחמיאס ורבין: ילדים, הכישורים שלהם מעוצבים ותלויים במה שקורה בשלושת השנים הראשונות לחייהם.
דוד אמסלם: איילת, אני מסכים איתך, אני רק אומר שבכלל בחיים, החיים הם כל כך חשובים וזה לא רלוונטי אם אתה בגיל שלושים או בגיל ארבע ולכן המזון הוא דבר כל כך בסיסי.
דוד אמסלם: אני לא הייתי עושה את הדיפרנציאציה הזאת.
איילת נחמיאס ורבין: חייב, זה קריטי.
איילת נחמיאס ורבין: זה קריטי לפוטנציאל שלו.
דוד אמסלם: אדם צריך לקבל את המזון שלו, גם זקן, גם צעיר, גם ילד.
דוד אמסלם: זה דבר שאסור לעשות בו את ההפרדה בין ילדים ולעזוב את הקשישים.
איילת נחמיאס ורבין: לא ידידי, כנראה לא הסברתי.
דוד אמסלם: הבנתי את הבעיה של ההתפתחות של הילד.
דוד אמסלם: יש לנו ילדים.
דוד אמסלם: ברשותך, לפני שמחזקים אני אתן לשאול צור.
דוד אמסלם: שאול מצביע וניתן לו את רשות הדיבור.
<שאול צור: אני לא רוצה לעשות הכללות בנושא תהליכי העבודה של האגפים החברתיים של הרשויות המקומיות.
<שאול צור: אין דבר כזה שמישהו נכנס למחלקה אומרים לו, יושבים איתו ואחר כך שולחים אותו מבלי לעשות רישום ומבלי לפתוח תיק וכדומה וכדומה.
<שאול צור: כל מי שנכנס למחלקה - - -
דוד אמסלם: שאול, רשמנו לפנינו.
<שאול צור: מהבחינה הזאת, קודם כל זה לא כך שנכנס מישהו וזורקים אותו לאיזו עמותה.
<שאול צור: בדרך כלל מבינים שיש משפחה, צריך לבדוק מה קורה אחרי זה, ילדים, בעיות נוספות וכדומה וכדומה.
<שאול צור: אני לא יודע אם אתה רוצה שאתן לך נתונים לנושא של ביטחון תזונתי של משרד הרווחה.
דוד אמסלם: אנחנו צריכים לסיים את הדיון בעוד רבע שעה.
<שאול צור: אני אתן מהר - - -
דוד אמסלם: אני לא רוצה להתעסק עם נתונים ולא עם פרוצדורות.
<שאול צור: בנושא שקשור לביטחון תזונתי זה מאוד חשוב פה.
<שאול צור: משרד הרווחה קודם כל מספק לבית לזקנים.
<שאול צור: אני בא מתחום של טיפול בזקנים, זקנים עניים.
<שאול צור: לפחות, ואני לא חותם בראשי כרגע, 6,000 בשנה זקנים שמביאים להם ארוחות הביתה, מה שנקרא 'ארוחות מצוננות'.
דוד אמסלם: 6.000?
<שאול צור: אני לא בטוח אם זה לא יותר, אני נזהר כרגע.
<שאול צור: לעומת זאת, בשנה שעברה והשנה - - -
דוד אמסלם: סליחה, יש לי חבר שמספק, לדעתי, ל- 20 אלף.
<שאול צור: יכול להיות.
דוד אמסלם: אני לא מבין, הוא סתם אדם פרטי.
דוד אמסלם: 6,000 אולי 60,000?
<שאול צור: אני אומר שאת הנתון הזה לא בדקתי, שלפתי מהזיכרון.
<שאול צור: אני מצטער אם טעיתי לפחות לגבי המשרד.
<שאול צור: אני רוצה לומר שבשנה שעברה והשנה הייתה תנופה אדירה של פיתוח "מועדוני מופת" – כ-250 מועדונים שהמנכ"ל הקודם, יוסי סילמן והשר הקודם וגם אנכי, בשנה הזאת נפתחו 250 "מועדוני מופת".
<שאול צור: אלו מועדונים שמטרתם להבטיח ביטחון תזונתי.
<שאול צור: הם פועלים שלוש פעמים בשבוע - - -
דוד אמסלם: שאול, קח עוד דקה.
דוד אמסלם: אני אסביר, אותי לא מעניין מה המדינה עושה, מעניין אותי - - - <קריאה:> המדינה לא עושה כלום.
דוד אמסלם: הוא אומר שהיא עושה, לא חשוב.
דוד אמסלם: אני לא מזלזל בכלום.
דוד אמסלם: אני רוצה לדעת יותר מה המתנדבים עושים ואיפה הם צריכים את העזרה שלנו, זה יותר חשוב לי.
דוד אמסלם: קח את הדקה ותסכם.
<שאול צור: יש 250 מועדונים.
<שאול צור: זו תכנית שבאה להתמודד גם עם בעיות של בדידות של זקנים, ביטחון תזונתי שלוש פעמים בשבוע.
דוד אמסלם: אני אשאל אותך שאלה, תענה לי בכן או לא ולא נפתח את זה.
דוד אמסלם: אתה חושב שהמדינה מטפלת במישור העוני טוב?
<שאול צור: זה מוגזם לשאול אותי שאלה כזאת.
דוד אמסלם: ניתן לאביב לומר כמה מילים ואחר כך נחזור לערן.
<אביב קינן: אביב, סמנכ"ל חינוך ורווחה בעיריית בת-ים.
<אביב קינן: אני רוצה לומר כמה דברים.
<אביב קינן: אחד, הסיפור של האחריות.
<אביב קינן: זאת אומרת שלעירייה אין כלים ואין כלים.
<אביב קינן: זאת אומרת, אתה בא לעובד סוציאלי, בסדר ירשם לא ירשם ולא ניכנס לנושא הזה.
<אביב קינן: בסופו של דבר יש לו כלי לשלוח לתעסוקה, יש לו כלי.
<אביב קינן: אין לו כלי בארנסל.
<אביב קינן: אין לו קופה קטנה שאומרת 500 שקל קח לחודש.
<אביב קינן: אין לו דבר כזה.
<אביב קינן: ואכן הוא הרבה פעמים שולח פתק לעמותה כזאת או אחרת.
<אביב קינן: יש לו קשר, אם הוא עובד טוב, עם העמותות בעיר ואומר להן 'זה דחוף יותר, זה דחוף פחות'.
<אביב קינן: בלקיחת אחריות יש הרבה, פתאום אתה כתובת כעירייה לעניין זה.
<אביב קינן: אני רוצה לחדד ערך מוסף גדול של העניין הזה.
<אביב קינן: אני חושב שמלכתחילה נכנסנו אליו גם בגלל זה.
<אביב קינן: הסיפור שכל המערכת עוסקת בזה, זה שילד בכיתה ב' שמצבו הכלכלי לא מזהיר, מסתובב עם האבא שלו לחלק חבילה, או שבראש השנה כל ילד מביא מוצר לבית הספר כדי --- ומדברים על זה.
<אביב קינן: הסיפור של הסוף, הסיכוי לייצר מזה קהילה שדואגת לעצמה.
<אביב קינן: כרגע בוודאי התרומה של הפילנתרופיה, בלעדיה אי אפשר, אבל לאורך זמן אם מתמידים בזה כשאתה לא צריך לשלם למי שמחלק ולמי שיסיע, ואתה גם אוסף חלק גדול מתוך הקהילה.
<אביב קינן: בסופו של דבר נצטרך לקיים רק את המנגנון הזה.
<אביב קינן: גם כלכלית זה אפשרי.
<אביב קינן: אבל גם בתחושה של האנשים שאתה נותן להם שעה בחודש, שלוש שעות בחודש לעשות משהו טוב, אתה נותן להם את ההזדמנות.
<אביב קינן: אתה מגלה שהחברה הישראלית היא מאוד יפה.
<אביב קינן: הם מאוד מאוד רוצים לתת.
<אביב קינן: אגב, יש כאלה המיוחדים שהם באמת מקדישים לזה שעות רבות, אבל השעה בחודש, שעתיים בחודש שאתה מחלק ואתה רואה קשיש ושואל אותו חוץ מהחבילה 'מה שלומך, מה עוד אפשר לעזור'.
<אביב קינן: אז אתה מגלה שמי שחילק את החבילה הוא עורך דין שיכול לעוזר לו במכתב לביטוח לאומי.
<אביב קינן: יש משהו בדבר הזה שחברה צריכה.
<אביב קינן: לי אין צפייה, אני לא מאמין שממשלת ישראל יום אחד תגיד הנה שני מיליארד שקל לביטחון תזונתי, חבר'ה, לכולם.
דוד אמסלם: אגב, למה אתה לא מאמין בזה?
<אביב קינן: א', אף פעם לא ישבתי על כיסא של ממשלה שמחליטה.
<אביב קינן: אני חושב שגם לה יש כאבי ראש של סדרי עדיפויות.
דוד אמסלם: וזה נמוך?
<אביב קינן: אנחנו רואים.
דוד אמסלם: אני אגיד לך למה שאלתי את השאלה.
דוד אמסלם: תקשיב, הרי אתה יודע שזה הכי חשוב ואף פעם לא תוותר על החלום הזה, זה צודק וגם אם זה לא לוקח שנה-שנתיים.
דוד אמסלם: אני תמיד אומר כשאתה צודק אתה מבקיע, רק אל תתייאש, תמשיך ובסוף תבקיע.
<אביב קינן: אני בחרתי לעשות את הדברים במקום ספציפי ולא ברמה ממשלתית.
<אביב קינן: אני באמת באמת חושב שיש לזה סיכוי אם הקהילות תיקחנה על זה אחריות ושהמגזר השלישי יהיה המנוף של זה.
<ערן וינטרוב: לסיכום מהצד שלנו.
<ערן וינטרוב: צריך להבין, העוני הוא בעיה רב-מדדית.
<ערן וינטרוב: זה לא רק ביטחון או אי ביטחון תזונתי.
<ערן וינטרוב: זה תעסוקה, זה חינוך, זה בריאות, זה דיור, זה יוקר המחייה.
<ערן וינטרוב: גם אי הביטחון התזונתי וגם העוני פושטים בכלל המגזרים בחברה הישראלית ולכן אין פתרון קסם.
<ערן וינטרוב: גם במודל הזה של 'המיזם הלאומי לביטחון תזונתי' וגם בנושא העירוני אנחנו מדברים כאן על שיתופי פעולה.
<ערן וינטרוב: אפשר לקרוא להם תלת- מגזריים, גם ממשלה, גם שלטון מקומי מהצד הציבורי וגם הפילנתרופיה והחברה האזרחית וגם המגזר העסקי.
<ערן וינטרוב: כנראה שהבעיה היא כל כך מורכבת וכל כך עמוקה.
<ערן וינטרוב: רק בשילוב כוחות יהיה אפשר להתמודד איתה.
<ערן וינטרוב: היום מדינת ישראל, ממשלת ישראל בנושא של אי הביטחון התזונתי לא נותנת אפילו אחוז אחד מהצורך, אחוז אחד מהצורך.
<ערן וינטרוב: מה שהיא נותנת זה כמה שקלים במסגרת חגי ישראל, קמחא דפסחא וכדומה.
<ערן וינטרוב: מעבר לזה, באופן קונסיסטנטי יש התעלמות וחוסר לקיחת אחריות מהעניין הזה.
<ערן וינטרוב: אני חושב שחלק מהתפקיד גם של הכנסת וגם שלכם כוועדה זה לשים את זה על השולחן ולבקש ממשלת ישראל להידרש לנושא הזה, מכיוון שלתפיסתנו, לא יכול להיות שהשאלה האם ילד או קשיש ניצול שואה, לא משנה מי, יקבל את הדבר שדרוש לו בשביל קיום והתפתחות תקינה תהייה תלויה האם ארגון "לתת" או עמותות אחרות יצליחו לגייס תרומות כדי לסייע לו.
<ערן וינטרוב: זה נושא ליבה, זה חייב להיות באחריות המדינה.
<ערן וינטרוב: בנושא של השלטון, וועדת הפנים והשלטון המקומי, אנחנו מפתחים כאמור כאן מודל.
<ערן וינטרוב: אני חושב שאפשר להציע אותו גם לרשויות אחרות להיכנס אליו.
<ערן וינטרוב: בעיקר ובעיקר אם אנחנו ביחד לא נשים, נפעיל לחץ על העניין הזה, אנחנו נמשיך להיות בסיטואציה שאנחנו רחוקים מאוד מהפתרון של הבעיה.
<ערן וינטרוב: אגב, גם לנו אין מספיק משאבים.
<ערן וינטרוב: לא יעזור, היחידים שיכולים להידרש לנושאים כאלה רחבים זאת המדינה.
<ערן וינטרוב: מילה אחרונה לסיכום אדוני היושב ראש הנושא הזה, סליחה על הביטוי, הוא לא סקסי, לא אוהבים להתעסק בזה.
<ערן וינטרוב: אתה יודע, מדברים על קצבאות, גם אנחנו בעד שיגדילו את הקצבאות המינימום, שיתנו פתרונות מקרו.
<ערן וינטרוב: גם אנחנו בעד זה, אנחנו לא רוצים לחלק מזון, בוודאי לא נעים לחלק מזון, זה מסמנים V, זה דבר שלפעמים גורם לבושה, זה דבר שלפעמים שיש איתו בעיות.
<ערן וינטרוב: אבל בנסיבות הקיימות, זה הדבר, הפתרון היעיל שקיים כל עוד יש אנשים.
<ערן וינטרוב: אם לא היו אנשים וכסף, לא הייתה בעיה.
<ערן וינטרוב: לא צריך לחלק מזון.
<ערן וינטרוב: אבל יש 243 אלף משפחות באי ביטחון תזונתי חמור ו-285 אלף ילדים כאלה שלא מקבלים את הדבר הבסיסי שדרוש להם – חייבים להידרש לנושא הזה ולהשקיע בו.
<ערן וינטרוב: אי אפשר להגיד 'אז שיגדילו את הקצבאות'.
<ערן וינטרוב: עד שיגדילו את הקצבאות צריך לעזור לאנשים האלה ואז לחפש את הפתרונות היעילים שמגיעים למקסימום משפחות.
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להוסיף משהו קצר בעניין של אי ביטחון תזונתי.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שלפני שהגעתי נאמרו כאן
איילת נחמיאס ורבין: דברים חשובים ואני הוספתי את מה שרציתי להוסיף.
איילת נחמיאס ורבין: בנושא הצלת מזון, דוד, ישראל היא מדינה שבה נזרקים טונות של מזון מדי שבוע.
איילת נחמיאס ורבין: אם יש דבר, אגב גם מבחינה סביבתית, אני חושבת שאם יש מקום שבו ישראל יכולה לעשות איזה מהלך משמעותי שגם יכול לעזור לטפל בבעיה, זה הנושא של הטיפול בעניין הצלת מזון.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שכל אחד מאיתנו שעובר בחנויות לפנות ערב, שלא לדבר על אולמות אירועים, דוד, אני משוכנעת שיש דרכים בהן המדינה יכולה לטפל מבחינה לוגיסטית ולתרום לעניין.
איילת נחמיאס ורבין: ערן, יכול להיות שיחד אתכם צריך לפתח איזה מודל של שדרוג בכל נושא הצלת מזון.
<ערן וינטרוב: כל מה שהצגתי של המיזם הלאומי הוא הנושא של הצלת מזון.