GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אבנר עורקבי: אני התחלתי להילחם בזה, שיחזירו לה את העובד.
<אבנר עורקבי: היה לי פה עם נקש, שיהיה בריא, ה' ישמור אותו, הוא עזר לי, ניסה לעזור לי, היה לי עם נאיף, שהוא מנהל משטרת ההגירה.
<אבנר עורקבי: עשיתי הרבה טלפונים שיחזירו את העובד.
<אבנר עורקבי: לקחו עובד לילד נכה.
<אבנר עורקבי: לא ייתכן דבר כזה.
<אבנר עורקבי: עד שהחזירו אותו, העובד כבר לא רוצה לעבוד.
<אבנר עורקבי: אתה מכיר את הקטע הזה?
<אבנר עורקבי: יש לי עוד כמה משפחות.
<אבנר עורקבי: יש לידי משפחה שיש לה מטפלת.
<אבנר עורקבי: אין לה אישור, היא מפחדת לצאת מהבית, שלא יתפוס אותה איזה שוטר ממשטרת ההגירה ויגיד לה 'הביתה'.
<אבנר עורקבי: היא רוצה לעבוד, הם רוצים לעבוד.
<אבנר עורקבי: אני יודע שזו לא הבעיה של הוועדה ההומניטארית, יש להם מגבלות, יש להם מגבלות בחוק.
<אבנר עורקבי: המגבלה היא כזאת שילדים נכים או הנכים עצמם, עובד זר שנגמר לו הזמן ולא נתנו לו אישור ולא ייתנו לו אישור, גמרנו.
<אבנר עורקבי: אבל אם העובד הזר רוצה לעבוד?
<אבנר עורקבי: אני מבקש בכל לשון של בקשה.
דניאל עטר: תודה, הנקודה ברורה.
<אבנר עורקבי: כי זו מכה רצינית.
<אבנר עורקבי: אתם רוצים שהם יספרו את הסיפור?
<אבנר עורקבי: הם באו במיוחד מרחוק לספר את הסיפור שלהם.
<אבנר עורקבי: אני מבקש שתיתן להם את ההזדמנות.
דניאל עטר: כן, רק בקצרה בבקשה.
דניאל עטר: אני מכבד את זה שבאתם ותתחשבו בעובדה שאנחנו תיכף צריכים לסיים את הדיון.
<ורד ברכה בן אהרון: שמי ורד.
<ורד ברכה בן אהרון: אני לא תכננתי לדבר, אבל אם כבר יש הזדמנות אז אני אעשה את זה בקצרה.
<ורד ברכה בן אהרון: אני נמצאת פה עם בעלי אילן והבן מתנאל.
<ורד ברכה בן אהרון: מתנאל סובל מתסמונת נוירולוגית מאוד מאוד קשה, הוא לא מסוגל לעשות שום דבר בכוחות עצמו, יש לו יכולות מוטוריות של תינוק בן חצי שנה, לא יותר, על כל מה שמשתמע, הוא לא מדבר גם, הוא לא מסוגל להביע את דעתו.
<ורד ברכה בן אהרון: המכה הזאת, לצערנו הרב, נחתה עלינו כרעם ביום בהיר, לפני שמונה שנים, כשהוא נולד.
<ורד ברכה בן אהרון: היינו הורים לילדים רגילים, בריאים, כמו בעצם הרבה מאוד משפחות, לא ידענו איך לאכול את זה ואתה יודע, אף אחד לא מתריע, אף אחד לא אומר, אתה פשוט צריך להתמודד עם מציאות חדשה.
<ורד ברכה בן אהרון: אי אפשר לעשות את זה לבד, הילד מתחיל לגדול, יש למתנאל עוד שלושה אחים קטנים בבית, תינוקת בת שלוש וחצי.
<ורד ברכה בן אהרון: אי אפשר לנהל חיים נורמליים, שפויים, לבד.
<ורד ברכה בן אהרון: חייבים עזרה.
<ורד ברכה בן אהרון: כשמתנאל היה בן שנתיים וחצי הייתה לנו מטפלת חוקית, אחרי שלוש שנים היא סיפרה לנו שיש לה כאבי גב, היא כבר לא מסוגלת להרים אותו, היא רוצה לעזוב את הארץ, לחזור לפיליפינים, אפשרנו לה.
<ורד ברכה בן אהרון: הסתבר שבדיעבד היא לא עזבה את ישראל, היא נשארה בישראל, הלכה לחפש קשיש, מצאה קשיש בירושלים והחזיקה לנו את ההיתר של מתנאל.
<ורד ברכה בן אהרון: מר עורקבי פה עזר לנו, בזכותו ובזכות חברים טובים ובזכות מר נקש הצלחנו לקבל היתר מיוחד להביא מישהי מחו"ל.
<ורד ברכה בן אהרון: הבאנו אותה מחו"ל, היא ברחה לנו אחרי שלושה חודשים.
<ורד ברכה בן אהרון: שתבין, לפני שהבאנו את הגברת מחו"ל ניסינו למצוא מישהי מהארץ.
<ורד ברכה בן אהרון: היה לי טרמינל של פיליפיניות, הודיות, סרילנקיות, רק תגיד את השם, הם פשוט נכנסו ובאו, ראו את הילד, ראו את המשפחה, הרתיע אותם, יש פה בית, יש פה ילדים, לא מתאים, ברחו.
<ורד ברכה בן אהרון: אחת אחרי שבוע, אחת אחרי חודש, אחת אחרי שבועיים.
<ורד ברכה בן אהרון: אני בשלב הזה באופן אישי, ואני אקצר, פשוט התמוטטתי.
<ורד ברכה בן אהרון: נכנסתי להתמוטטות עצבים, עזבתי את העבודה, כי אנחנו לא מדברים גם פיזית, אדוני; אנחנו מדברים נפשית.
<ורד ברכה בן אהרון: ההתמודדות עם ילד, שזה הנשמה שלי, זה ילד שאני הולדתי, הקשיים שהוא חווה, האפילפסיה, העובדה שהוא לא מדבר, הוא לא מסוגל לאכול לבד, הוא לא מסוגל לעשות צרכים לבד.
<ורד ברכה בן אהרון: אם בעלי לא לוקח אותו לשירותים, מרים לו את הרגליים ולוחץ לו, הילד לא עושה שירותים לבד.
<ורד ברכה בן אהרון: והוא גדל, המשקל שלו הולך וגדל והקשיים הולכים וגדלים.
<ורד ברכה בן אהרון: אי אפשר להמשיך ככה.
<ורד ברכה בן אהרון: הקשיים הפיזיים קשים, על אחת כמה וכמה הנפשיים, שאתה צריך פשוט לחוות על בסיס יומיומי את הקשיים האלה.
<ורד ברכה בן אהרון: גם תוחלת החיים שלו, ולצערנו אני מניחה גם של נכים אחרים, היא לא ברורה.
<ורד ברכה בן אהרון: כאילו הספרות הרפואית אומרת שנתיים, הילד הזה בגיל שנתיים היה צריך לגמור את החיים שלו.
<ורד ברכה בן אהרון: זה שהוא כל יום איתנו זה מתנה.
<ורד ברכה בן אהרון: אז אני אומרת, גם ככה קשה פיזית, גם ככה קשה נפשית.
<ורד ברכה בן אהרון: יש ילדים בבית, צריך לתחזק בית, אי אפשר בלי עזרה.
<ורד ברכה בן אהרון: אדוני, אי אפשר.
<ורד ברכה בן אהרון: אני בסך הכול רוצה לחיות חיים נורמליים, חיים של בן אדם רגיל, לצאת עם בעלי מדי פעם מבלי לחשוב מי יטפל לי בילד.
<ורד ברכה בן אהרון: אם הילד יקבל התקף אפילפסיה, ילד בן 12, אחיו הגדול, לא יכול לעזור לו.
<ורד ברכה בן אהרון: אני לא יכולה אפילו להביא שכנים שיחזיקו לי את הילדים, כי אני רוצה לצאת פעם בשנה.
<ורד ברכה בן אהרון: בכנות, אנחנו לא נוסעים לחו"ל, אנחנו כמעט לא יוצאים מהבית, כי הכול סביבו, כי הוא הנשמה שלנו.
<ורד ברכה בן אהרון: לכם יש את הכוח לעזור לנו, אתם מקבלי ההחלטות במדינה הזאת, זו מדינה דמוקרטית וכראיה אנחנו יושבים פה כי אתם רוצים לשמוע אותנו כאזרחים.
<ורד ברכה בן אהרון: אנחנו מבקשים שתפעילו את היצירתיות ואת הכוח ואת החשיבה כדי לאפשר לנו לחיות חיים נורמטיביים.
<ורד ברכה בן אהרון: נקודה.
<טלי יצחקי: אני רוצה לדבר על נושא הוועדות.
<טלי יצחקי: ועדת חריגים וועדה הומניטארית אלה שתי ועדות שונות.
<טלי יצחקי: בוועדה הומניטארית צריך להראות קשר טוב בין המטפל למטופל כדי לעבור את הוועדה הזו.
<טלי יצחקי: בוועדת חריגים זה עובדים שהוויזה שלהם עדיין בתוקף וזה מעבר בין אזורים.
<טלי יצחקי: גילוי נאות, אני כבר בתביעה משפטית מול רשות האוכלוסין וההגירה, פניתי לחוק חופש המידע, הם בחרו להעביר לי איזה מידע שהיה להם נוח והמידע שמופיע שם, שהם הסכימו לחשוף - - -
דניאל עטר: מה הנקודה שאת רוצה להעלות?
דניאל עטר: תסבירי לי.
<טלי יצחקי: שהוועדות האלה, זו ועדה שיושבים פקידי הרשות, שאין לנו מושג מה ההכשרה שלהם, אנחנו מעבירים את כל החומר הרפואי, כולל החמרות במצב, אף אחד לא פותח, אף אחד לא מסתכל, מהסיבה שרובם נפסלים על הסף כי הם בעוונותיהם העסיקו את המטפלת לפני שהם פנו לוועדה.
<טלי יצחקי: משהו בסעיף הקטן הזה, שאסור להעסיק את המטפלת לפני שפונים לוועדה הוא לא שוויוני, הוא לא הגיוני, הוא לא נכון.
<טלי יצחקי: איך היא תבדוק אותי, איך אני אבדוק אותה?
<טלי יצחקי: צריך להבין שהקשישים האלה, אמא שלי בת 83, עם דימנציה, יש ימים שהיא לא מזהה אותי אבל היא נותנת יד למטפלת.
<טלי יצחקי: אף אחד לא שומע את זה, זה לא מעניין אף אחד, לא בשיחות טלפון.
<טלי יצחקי: מה הקריטריונים לעבור את הוועדה הזו?
<טלי יצחקי: לא רשום בשום מקום, הם לא פרסמו את זה גם בחוק חופש המידע.
<טלי יצחקי: מה גורלם של ניצולי שואה, מה גורלם של ילדים מתחת או מעל לגיל מסוים.
<טלי יצחקי: שום דבר לא נחשף.
<טלי יצחקי: אותי מעניין מה הקריטריונים לעבור את הוועדה הזו.
<טלי יצחקי: ומעבר לזה, כשחוקקו את התקנה הזאת, בפברואר 2015, היו אמורים לדון על זה בפברואר 2015.
<טלי יצחקי: היו בחירות, זה לא קרה.
<טלי יצחקי: מתי זה יקרה?
<טלי יצחקי: אני אשמח לדעת.
דניאל עטר: בסדר גמור.
דניאל עטר: בבקשה, חבר הכנסת מקלב.
אורי מקלב: אני קודם כל רוצה גם לברך אותך וגם לחזק את ידך בוועדה הזאת.
אורי מקלב: זאת ועדה חשובה מאוד מכל היבטיה, במיוחד, כפי שאנחנו רק עכשיו נסיים, או נתחיל, עם מה שדיברו כאן ההורים לילדים או בנים להורים מבוגרים, מה שהם עוברים.
אורי מקלב: הדברים משתנים.
אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך, מניסיון בוועדה שהיא פחות עם סמכות, הוועדה לפניות הציבור, עד שלא הבאנו את מנכ"לית ביטוח לאומי והיא הייתה והיא שמעה את ההורים, מה הוועדות הרפואיות עושות לילדים, ועד שהדמעה לא זלגה, הדברים לא השתנו.
אורי מקלב: אבל אחרי זה הדברים השתנו.
אורי מקלב: אני אומר, גם פקידים שעושים את מלאכתם נאמנה והם צמודים לחוק, לחקיקה, לתקנות, אבל צריכים לשמוע גם את הלב מאחורי הדברים האלה ולפעול בתוך המסגרות שיכולות לפעול.
אורי מקלב: חלק מהאנשים שנמצאים פה, אני הזמנתי אותם לבוא לוועדה בעקבות פניות שהיו ללשכה שלי.
אורי מקלב: אנחנו מרגישים, גם בלשכה, שיש מחסום, איזה חומה שאני לא מצליח להגיע אליכם, לא מצליח להגיע לתשובות לאנשים, לספק אותם, מדוע הוועדה לא יושבת, מה הסיבות שדוחים.
אורי מקלב: הוועדה ההומניטארית לא ישבה חודשים רבים.
אורי מקלב: מתי הפעם האחרונה שהיא ישבה?
אורי מקלב: ומדובר כאן על אנשים שאין להם הארכות ויזה במקרים קשים ביותר.
אורי מקלב: אין להם תחליף.
אורי מקלב: אם לא מאשרים לאותו מטפל, אם לא מאשרים את השהייה שלו בארץ, אין מי שיעשה את העבודה.
אורי מקלב: מדובר על אנשים שכבר עברו הרבה, כמה וכמה מטפלים, עובדים סיעודיים, מצאו איזה צדיק אחד שמסכים להישאר ויש לו את הבעיות הטכניות שצריך להישאר והוא יברח להם, הם מחזיקים אותו בציפורניים, מרעיפים עליו אהבה ותמיכה והכול כדי שיסכים להישאר שם והם לא מקבלים היום תמורה לזה, בגלל שגם אם הם יגישו בקשה והוועדה לא יושבת, הם לא מקבלים שום תמיכה, שום סיוע כספי.
אורי מקלב: אני חושב שהוועדה הזאת היא ועדה חשובה, אני מניח שאתם עושים את מלאכתכם נאמנה, אבל היא צריכה להיות שקופה, היא צריכה לנמק מדוע עושים, היא צריכה לוחות זמנים.
אורי מקלב: אני מבקש ממך, אדוני היושב ראש, נשב בישיבה מיוחדת ונדון בכל התהליך של הוועדה הזו, מי יושב, איך החלטות ניתנות, איך מגישים בקשה ואחרי כמה זמן נותנים תשובות.
אורי מקלב: זה בנושא של הוועדה ההומניטארית והיא דבר מאוד מאוד חשוב.
אורי מקלב: וגם העובד עצמו, כשהוא לא יודע את המעמד שלו, צריך להבין, הוא גם לא רגוע וזה גם משפיע על היכולת של העבודה שלו.
אורי מקלב: אם הוא במקום הזה, אז או שהוא הולך בסוף ואין יציבות וכל התהליך הוא תהליך קשה.
אורי מקלב: להסדרה של העניין הזה יש חשיבות מכל הסיבות שבעולם.
אורי מקלב: הנושא השני הוא ועדת חריגים.
אורי מקלב: ועדת חריגים, אני לא יודע מתי היא ישבה.
אורי מקלב: אני הייתי בחוק ואני הייתי חלק מהמחוקקים של החוק הזה ואני היום מצטער על חלק מהדברים.
אורי מקלב: באנו מהיבט אחד, שצריך לעשות כלל כדי לעזור לאיש בדימונה שלא יברחו לו, אבל אחרי זה הולכים רחוק מדי ו - - - אנחנו מראש קבענו שיש כלל אבל צריך להיות חריגים.
אורי מקלב: לא יכול להיות שבעניין הזה לא יהיו חריגים.
אורי מקלב: בשביל זה צריכה להיות ועדה מקצועית שתבדוק את זה.
אורי מקלב: אני אספר לך סוד, אדוני היושב ראש וחברי חבר הכנסת בגין, שגם בצורה הפוכה אנשים שבאו, עובד זר, עובד סיעודי, שהיה בתל אביב ורצה לעבור לאזור אחר, שהוא פחות בדרגה, גם לא אישרו לו, מכיוון ש - - -
<קריאה: מתל אביב אפשר לעבור לכל מקום.
אורי מקלב: לא בתל אביב, אלא בסביבה, שהיה צריך למקום אחר, הוא הלך למקום שהיה יישוב ספר והוא גם לא הצליח לעבור לשם.
אורי מקלב: לכן חשוב מאוד בעניין הזה שאנחנו נשב באופן קבוע, גם בחלק הטכני, המעשי, האדמיניסטרטיבי, איך זה עובד.
אורי מקלב: זה יקל, הם עומדים מול הרבה בירוקרטיה והמון קשיים.
אורי מקלב: קשה להם גם בלי זה.
אורי מקלב: היא אומרת חיים נורמליים, חיים נורמליים כבר לא יהיו לה, בגלל שהאנשים האלה מסרו את נפשם לא לשים את הילד במוסד, הם מחזיקים אותו אצלם.
אורי מקלב: בלי עזרה הם לא יכולים לעמוד בזה.
<קריאה: פשוט להחריג את ועדת חריגים.
דניאל עטר: תודה רבה לך.
דניאל עטר: אני רוצה לומר לך שאנחנו, גם בהמשך לדברים שנאמרו טרם כניסתך לישיבה, וגם בהמשך למה שאמרת, אנחנו נקיים ישיבה שלא מן המניין, ישיבה מצומצמת, שרק חברי הוועדה ישתתפו בה ביחד עם מינהל האוכלוסין, לבדוק את הנושאים האלה ואז נלך להצעה שהייתה לפני כן, של שולחן עגול שבו יהיו שותפים כל הגורמים, כולל משרדים נוספים.
<אבנר עורקבי: אני מבקש לאשר את העובדים הזרים.
<שלום קיטשר: אל תתפרץ, אבנר.
<שלום קיטשר: לא נתת לי להתפרץ, אל תתפרץ אתה.
<שלום קיטשר: תן לי לדבר, בבקשה.
<אבנר עורקבי: אתם מתפרצים לבד.
<שלום קיטשר: שמי שלום קיטשר, אני מנכ"ל אנשי"ם, ארגון נכי שיתוק מוחין.
<שלום קיטשר: לא רק זה, אני נכה סיעודי מורכב עם למעלה מ-175% שירותים מיוחדים, 100% מוגבלות בניידות, 100% נכות כללית.
<שלום קיטשר: אני השגתי עשר שנים עובד שפשוט כבר נשחק כי העבודה שלי היא קשה.
<שלום קיטשר: אני לא הולך לישון בשעה שש, יש לי תפקיד שאני עושה בהתנדבות בעמותה, זה מצריך המון שעות, לא לפני 12 בלילה הוא הולך לישון.
<שלום קיטשר: הוא נשחק, עזב אותי.
<שלום קיטשר: מה שקורה מאז, זה היה לפני שנה, מאז התחלפו אצלי חמישה עובדים.
<שלום קיטשר: חמישה עובדים באו לשבוע, יומיים, שלושה והלכו.
<שלום קיטשר: הגיע אליי סוף סוף צדיק בסדום מה שנקרא, עם רישיון נהג, שמתוקף תפקידי אני נוסע הרבה ואני צריך מישהו שיעזור לי בנהיגה למרחקים ארוכים.
<שלום קיטשר: הוא בא כעובד סיעודי לארץ לפני חמש שנים, אחר כך שר הפנים נתן לו אישור לעבוד כנהג של השגריר הטורקי.
<שלום קיטשר: ופה אני רוצה לציין, כשמשרד הפנים רוצה לאשר משהו אין לו בכלל בעיה, הוא מאשר מטפלים שהגיעו לעבוד פה בסיעוד לעבוד כנהגים בשגרירויות.
<שלום קיטשר: אין שום בעיה בזה.
דניאל עטר: שלום, אני מבקש, תתמקד.
דניאל עטר: תגיע לשורה התחתונה בבקשה.
<שלום קיטשר: ולגבי רוז אותו דבר.
<שלום קיטשר: זה הכול בלוף.
<שלום קיטשר: אם שר הפנים רוצה אז מחר אפשר לשנות, רק צריך רצון.
<שלום קיטשר: אמנון בן עמי דיבר על הומניות וזה.
<שלום קיטשר: ההומניות שלך, אמנון בן עמי, שלחה אותי לבית משפט, אני משקיע עשרות אלפי שקלים כדי שהצדק ייצא לאור, כדי שאני אוכל להמשיך להעסיק את המטפל שלי, וזה בגלל ההומניות שלך.
<שלום קיטשר: כן, אני אומר את זה פה.
דניאל עטר: לא, אני מבקש.
זאב בנימין בגין: דני, אני רוצה לשאול אותו.
זאב בנימין בגין: ציינת שהיו אצלך עובדים אחדים שלא החזיקו מעמד, מה היית רוצה שישונה בתקנות או מה אתה מציע לעניין זה?
זאב בנימין בגין: כי שמענו דבר דומה גם מן האם.
זאב בנימין בגין: יש משהו שאתם מציעים, שאתם חושבים שיש בו חסר או יתר וכדאי לשנות לעניין זה?
<שלום קיטשר: חבר הכנסת בני בגין, אני מעריך אותך מאוד ואני רוצה להגיד לך דבר אחד, ועדה הומניטארית צריכה להיות הומניטארית.
<שלום קיטשר: היא מסייגת את עצמה בכל מיני סייגים שכובלים אותה מאוד.
<שלום קיטשר: פשוט להתייחס לבעיה בפני עצמה.
<שלום קיטשר: לבוא, אפילו לקרוא לבן אדם, לראות את מצבו, לבקר בביתו, פשוט להיות הומניטארית.
<קריאה: השם לא מתאים לה.
דניאל עטר: עורך דין יובל, בבקשה.
<יובל מור מוסלי: אני פה בעניין אחר לגמרי.
דניאל עטר: אבל טוב שייכנס לפרוטוקול.
דניאל עטר: תעשה את זה בקצרה, בבקשה.
<יובל מור מוסלי: לאחרונה עבר תיקון לחוק הביטוח הלאומי, החוק שמכונה לבנת פורן.
<יובל מור מוסלי: החוק הזה הוא חוק טוב, העיקרון שלו הוא עיקרון ראוי, נכון, הוא בא להקל על הנזקקים בתשלומי שכר טרחה מופרזים, בעיקר לחברות הסיעוד.
<יובל מור מוסלי: עורכי הדין נלחמו בצדק רב ופחות או יותר המצב של שכר הטרחה של עורכי הדין, שמייצגים עובדים ישראלים, נפגעי עבודה, נשאר אותו דבר, בין 17% ל-24%, תלוי אם יש ועדה רפואית וערר.
<יובל מור מוסלי: לפני החוק זה היה 20%, הגבילו אותם למשך זמן של חמש שנים, שזה גם נהוג ומקובל בתחום.
<יובל מור מוסלי: מה קורה בעובדים הזרים?
<יובל מור מוסלי: בעובדים הזרים זו מאטריה אחרת לגמרי.
<יובל מור מוסלי: הם עומדים עכשיו בפני סכנה, גם הם וגם אנחנו, ציבור קטן מאוד של עורכי דין, אולי 10, אולי 15 מייצגים את ה-100 או ה-200 מקרים שיש פה נפגעים בשנה, שהם עובדים זרים.
<יובל מור מוסלי: אנחנו משקיעים פי שלושה או פי ארבעה זמן - - -
<קריאה: מי נפגע, העובדים הזרים נפגעים?
<יובל מור מוסלי: העובדים הזרים נפגעים בתאונות עבודה, בעיקר בבניין.
<יובל מור מוסלי: זה הענף.
<קריאה: אבל אנחנו מדברים פה על סיעוד.
דניאל עטר: חברים, מה קרה?
<קריאה: מה זה קשור אלינו?
<יובל מור מוסלי: זה לא קשור אליך, זה קשור לוועדה.
<יובל מור מוסלי: אני הוזמנתי ואני מדבר.
דניאל עטר: יובל, תסיים בבקשה.
<יובל מור מוסלי: מה שקורה זה שעורך דין שמייצג עובד זר, הוא מייצג אותו בהיקף שעות של פי שלושה ופי ארבעה מאשר עורך דין שמייצג ישראלי.
<יובל מור מוסלי: זה מתחיל מלהשאיר אותו בבית חולים - - -
דניאל עטר: לא צריך להסביר לנו למה, הנקודה ברורה.
<יובל מור מוסלי: אלף ואחד עניינים, ויזות, להשיג לו ויזות לשלושה חודשים.
<יובל מור מוסלי: יש פה נציגים ממשרד הפנים, הם מערימים עלינו קשיים, כי אין נהלים.
<יובל מור מוסלי: מאות שעות עבודה ובסוף יוצא שאנחנו מרוויחים כעשירית ממה שעורך דין ישראלי מרוויח עם ישראלי, כי יש גם את התביעה האזרחית.
<קריאה: אבל מה זה קשור אלינו?
<יובל מור מוסלי: זה קשור לישיבה עצמה.
<יובל מור מוסלי: חברים, לא הכול רק אצלכם.
<אבנר עורקבי: זה עובדים זרים בסיעוד.
<קריאה: זה לא קשור לשכר טרחת עורכי דין.
<אברהם יוסף סלומה: דני עטר, מה עניין שמיטה להר סיני?
<אברהם יוסף סלומה: תסביר לי.
דניאל עטר: יש עניין, יש עניין, זה אותו עניין.
דניאל עטר: אנחנו לא הגבלנו, זה שהנושאים היו ממוקדים בתחום מאוד ספציפי לא אומר שזו היית מטרת הישיבה.
דניאל עטר: הישיבה הייתה הרבה יותר רחבה.
<יובל מור מוסלי: כל המטרה של החוק, להגן על האזרחים הישראלים, לא מתקיימת במקרה של העובדים הזרים מסין, כי הם מקבלים שכר לפי הביטוח הלאומי, את הקצבה לפי הקצבה שלהם פה בארץ, זה עשירית ממה שהם מרוויחים בסין.
<יובל מור מוסלי: אם אנחנו נמשיך לקחת מהם את אותו שכר טרחה, שאגב גם הוא עמד על 20% אבל הוא לא היה מוגבל בשנים, לאור היקף העבודה שאנחנו נותנים והכול מפורט בנייר העמדה, אני מבקש שתעשו כל מאמץ.
דניאל עטר: הבנו ואנחנו נתייחס לנייר העמדה ששלחת.
<יובל מור מוסלי: על מנת שלא יהיו בלי טיפול, לנסות להחריג אותנו מה - - -
דניאל עטר: כן, בבקשה, קצר.
<אברהם יוסף סלומה: אני אנסה לדבר לאט וברור.
<אברהם יוסף סלומה: שמי אבי סלומה מעמותת אנשי"ם, ארגון נכי שיתוק מוחין.
<אברהם יוסף סלומה: אנחנו מטפלים בהמון אנשים, בהמון פניות, אנחנו פונים הרבה למשה נקש, לא רק בנושא של שיתוק מוחין, אלא גם בקשישים, גם באנשים שנכים מסיבות אחרות.
<אברהם יוסף סלומה: נכון, מר משה?
<אברהם יוסף סלומה: מה שקורה בפועל, אנחנו מרגישים שאין מספיק אנשים ואין מה שיחייב את המטפל לא לנטוש את המטופל.
<אברהם יוסף סלומה: אנחנו כמעסיקים מחויבים על ידי חתימה להעסיק את העובד ולתת לו הכול, המטפל לא מחויב, הוא יכול לעזוב אותנו בן לילה, אין לנו שום אפשרות להעניש אותו.
<אברהם יוסף סלומה: אין את זה בחוק.
דניאל עטר: אנחנו שמענו את הנקודה הזאת היום.
<אברהם יוסף סלומה: דבר נוסף, העניין של האזורים מגוחך.
<אברהם יוסף סלומה: הרצליה וכפר שמריהו שייכים לתל אביב, כפר סבא ורעננה לא.
<אברהם יוסף סלומה: זה תמוה בעיניי.
דניאל עטר: גם הנקודה הזאת ברורה כבר.
דניאל עטר: דנו בה מספיק היום, היא רשומה בפרוטוקול.
דניאל עטר: אנחנו נתייחס אליה.
<אברהם יוסף סלומה: דבר שלישי.
<אברהם יוסף סלומה: התאגידים זה גוף מיותר, לא צריכים אותם.
<אברהם יוסף סלומה: זה גוף שלוקח כסף ולא עושה כלום, גם לא מחייב כלום כלפי המעסיק, הם לוקחים כסף והם לא אחראים להרבה.
דניאל עטר: שרה.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני רוצה להגיד שתי הערות כלליות, כי מי שהקשיב לכל הדוברים ראה שלמעשה בנושא הזה של העסקת עובדים זרים לאורך כל הדרך יש בעיות מאוד מאוד קשות.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני הייתי חלק מהצוות שהציע לעשות שינויים קטנים, כמו למשל האזורים, ואנחנו היינו ממש מאושרים שהצלחנו להשפיע, ממש היינו מאושרים, כי אמרנו 'הנה, זה נותן פתרון' וזה לא.
<שרה זילברשטיין-היפש: מה שפה למעשה מתבקש, זה לקחת את החוק הזה ולהתחיל לעשות בו שינויים.
<שרה זילברשטיין-היפש: אל תשכחו שרשות האוכלוסין זה קטע קטן מכל הסיפור.
<שרה זילברשטיין-היפש: יש פה המוסד לביטוח לאומי ויש שירותי רווחה ויש אנחנו ויש עוד הרבה מאוד גורמים, שאנחנו באמת צריכים לעשות את השינויים.
<שרה זילברשטיין-היפש: הערה אחרונה.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני רוצה להזכיר ואני מזכירה את זה כל פעם, אדם שיש לו השלמת הכנסה לא יכול להעסיק עובד זר.
<שרה זילברשטיין-היפש: זאת אומרת שאנחנו פה דנים אוכלוסייה גדולה של אנשים שאפילו את העובד הזר, עם כל הבעייתיות שפה הציגו, הם לא יכולים.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני חייבת להגיד את זה, אני חושבת שזה צריך לעמוד בפניכם.
<שרה זילברשטיין-היפש: אנחנו היום מדברים על השלמת הכנסה, אתמול זכיתי - - -
זאב בנימין בגין: תסבירי.
זאב בנימין בגין: אני לא מצוי בזה, תסבירי את העניין.
זאב בנימין בגין: מה ההיגיון בזה?
<שרה זילברשטיין-היפש: מה שזה אומר, אני מדברת על זקנים.
<שרה זילברשטיין-היפש: אתמול בוועדת הכספים העלו את השלמת ההכנסה, עדיין אנחנו מדברים על זוג שיש לו הכנסה של 4,000 ומשהו שקל, הוא לא יכול להעסיק עובד זר בחיים שלו.
<שרה זילברשטיין-היפש: זאת אומרת שאת האוכלוסייה הזאת מראש החרגנו ואף אחד לא מדבר עליה, כי יש הרבה מאוד אנשים שהם עניים והם גם סיעודיים והם לא יכולים להעסיק עובד זר.
<שרה זילברשטיין-היפש: היום עובד זר - - -
זאב בנימין בגין: את אומרת לא יכולים מבחינה כלכלית.
<שרה זילברשטיין-היפש: מבחינה כלכלית.
<שרה זילברשטיין-היפש: אין להם את היכולת להעסיק מבחינה כלכלית.
<שרה זילברשטיין-היפש: אבל גם מבחינת הפעלה, יש לנו פה לאורך - - - אני לא רוצה לחזור על שום דבר שנאמר פה, אתה התחלת עם הדברים, כל מילה היא מילה בסלע.
<שרה זילברשטיין-היפש: אין פה בכלל - - - במוקד שלנו, כוכבית 8840, אנחנו שירתנו כבר 470,000 אזרחים ותיקים מתוך 830,000 ותדעו לכם שהנושא של עובד זר חוזר על עצמו.
<שרה זילברשטיין-היפש: הפתרונות הם פתרונות ביניים של כל אחד עם ההמצאות שלו ופעם אחת ולתמיד צריכים לשבת על מבחן חשוב של איך עושים את זה.
<שרה זילברשטיין-היפש: משפט אחרון.
<שרה זילברשטיין-היפש: ב-1987 נחקק החוק הזה, אני אז, בגילוי נאות, הייתי יושבת ראש איגוד העובדים הסוציאליים.
<שרה זילברשטיין-היפש: אני רוצה להגיד לכם שאז חשבנו שאולי יש 10,000 אנשים סיעודיים, אז, אני לא יודעת מי עוד זוכר את התקופה הזאת, אבל כשחוקקנו את החוק הזה חשבנו שזה 10,000 איש וגם חשבו שהגזימו.
<שרה זילברשטיין-היפש: היום אנחנו מדברים על אלפים והבעיות הן הרבה יותר חמורות.
<קריאה: 50,000.
<קריאה: עשרות אלפים.
<שרה זילברשטיין-היפש: ולכן צריכים לשבת עם כולם ולהתחיל לבדוק את החוק הזה ואיך אפשר להפוך אותו ב-2016 לחוק הרבה יותר נכון, שגם ייתן תשובות.
<שרה זילברשטיין-היפש: כל הקטע הזה של ועדת חריגים הוא פסיק קטן מכל הבעייתיות.
<שרה זילברשטיין-היפש: ואני אומרת לכם, גם הקטע הזה שבו עובד יכול לסרב, אנחנו הצענו שפעם שלישית אדם מסרב לעבוד אצל מישהו, אז הוא יילך הביתה.
<שרה זילברשטיין-היפש: כי בסופו של דבר, אני שוב חוזרת על זה, ב-1987 כשחוקקנו את החוק הזה העובדים הזרים היו בשביל הסיעודיים ולא להיפך.
דניאל עטר: אני רוצה ברשותכם לסכם את הדיון הזה.
דניאל עטר: כפי שאמרתי בתחילת דבריי, בפתיחת הדיון, זה דיון ראשוני שיש בו יותר מרכיב של למידה ולנסות להבין את עומק הבעיה.
דניאל עטר: אין ספק שגילינו שיש כאן בעיה רחבת היקף שנוגעת בהרבה מאוד מעגלים ממעגלי חיינו, כולל בקבוצות אוכלוסייה, שמענו מה ששרה הציגה, שלא כלולה בתוך המסגרת הזו.
דניאל עטר: אין לי ספק שאנחנו נצטרך לעבוד בכמה רבדים, אחד מהם זה בוודאי צריך יהיה להתייחס לשינוי חקיקה, לשינוי חוק, לקחת אותו להתאים אותו למציאות שבה אנחנו נמצאים היום.
דניאל עטר: טוב שיש את הכלים האלה, טוב שיש אפשרות לתת לאנשים כלים שמאפשרים להם לחיות חיים יותר סבירים, יותר שגרתיים, ממה שאם זה לא היה.
אורי מקלב: יש אפשרות לענות כבר?
דניאל עטר: כיוון שאמרתי קודם שלאור מה ששמענו כאן אני בהחלט מתכוון גם לייצר שולחן עגול שבו יישבו כל הגורמים, כולל המשרד לשוויון חברתי, משרד הפנים, משרד הרווחה והוועדות בכנסת.
דניאל עטר: אנחנו נצטרך לעשות איזה שהוא שולחן מרכזי אחד, לנסות לתכלל את כל הבעיות ולא כל אחד מטפל בנושאים שלו.
דניאל עטר: וללא שום קשר לזה, אנחנו נקיים עם אמנון ועם הצוות שלו איזה שהיא פגישת עבודה, שננסה לקחת את הדברים שחודדו כאן, לנסות לתת להם פתרונות במסגרת אותה גמישות שדיברנו עליה, שנמצאת בתוך הסמכויות שישנן כרגע.
דניאל עטר: נעבוד בשני המישורים האלה במקביל.
דניאל עטר: אני מודה לכולכם שבאתם.
דניאל עטר: אני אומר לכם, אין ספק שהעליתם כאן נושאים שהם כואבים מאוד, זה מרגש מאוד לשמוע אתכם והייתי שמח מאוד שנשב כאן עוד שעתיים ונוכל לשמוע בצורה יותר מפורטת כל אחד, אבל באמת אני מתנצל שחתכתי אתכם בדברים שלכם, אבל הבנו את הנקודה.
דניאל עטר: אני מקווה שאנחנו יוצאים לדרך חדשה.
דניאל עטר: תודה רבה לכם.
דוד אמסלם: טוב, רבותיי, כפי שאמרתי בישיבה הקודמת, שיטת העבודה שלי היא כזו שאנחנו עושים איזה שהוא דיון על נושא מסוים, מקבלים החלטות, אחרי זה אני עושה follow up על ההחלטות, אני עושה דיון נוסף לאחר זמן שאנחנו קובעים אותו מראש ואנחנו רוצים לבדוק את סטטוס ההחלטות שקיבלנו באותה ישיבה.
אורי מקלב: בעצם זו ישיבת מעקב.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני הגעתי למסקנה שבכנסת חלק גדול מאוד מההחלטות לא מיושמות, מדוע?
דוד אמסלם: מפני שאף אחד לא עוקב.
דוד אמסלם: מקבלים החלטה, הולכים לאכול בורקס, שכחנו וככה זה עובד.
דוד אמסלם: מה שנקרא, אלה שמקבלים לגביהם את ההחלטות, הם מבינים שאוכלים בורקס ונגמר האירוע, לכן לא עושים כלום.
דוד אמסלם: היות שאני אמרתי שאני פקיד, אני לא חבר כנסת, בראש שלי, כך אני עובד 25 שנה, אני יודע לנהל דיון, החלטות ואחר כך ביצוע.
דוד אמסלם: אז, רבותיי, אנחנו נפגשנו כאן ב-7.9 וביקשנו ממשרד החינוך שיגישו תוך שלושה חודשים תקנות שגובשו במשרד העבודה והרווחה.
דוד אמסלם: הנושא מתייחס לפרמטרים, מי הם התלמידים הזכאים להסעות ומדוע, מי זכאי גם להסעות למועדוניות אחר הלימודים, בפרט לגבי הנושא של ההסעות, נתיבי התנועה, תקן שהייה בהסעה, לגבי המלווים, מי קולט את הילדים, מי אחראי על המימון, מה מספר הפקחים שהוקצו להסעה וכמובן הקמת מוקד.
דוד אמסלם: אני פירטתי במכתב את כל הנושאים האלה.
דוד אמסלם: אני אחדש לכם רק משהו קטן, הנושא הזה מרתק אותי וגם מעצבן אותי, ישבתי עם האוצר ואני מחלק את זה לשני חלקים מבחינתי.
דוד אמסלם: בזמנו דיברנו, היו פה שני אירועים חמורים, אחד הכי חמור זה שהעיריות לא הסיעו ילדים שהם עם מוגבלויות קשות וזה כמעט הוציא אותי מדעתי.
דוד אמסלם: בלי קשר אליכם אני ישבתי עם משרד האוצר כדי לנתב את התקציבים הראויים.
דוד אמסלם: אני לא יודע אם הם דיברו עם משרד העבודה והרווחה, אני מדבר כרגע על ההסעה שחסרה מבית הספר למועדונית.
דוד אמסלם: הם יתקצבו את זה השנה, אני מבטיח לכם, הם אמרו לי.
דוד אמסלם: דרך אגב, הם נבהלו קצת על הכול, הם אמרו לי, 'דודי, אתה כרגע אמרת לנו רק את זה, עזוב את כל ההסעות', למרות שאני חושב שבמדינת ישראל חלק מחוק חינוך חובה זה להסיע ילד לבית הספר.
דוד אמסלם: הורה שיש לו ארבעה-חמישה ילדים לא צריך לממן את הכרטיסיות האלה, כי הכרטיסיות האלה זה הון עתק, הוא לא יכול.
דוד אמסלם: כמו שאמרתי, יש פה איזה מצב אבסורדי שהאוצר מתקצב את זה, הרשויות צריכות לעשות מטצ'ינג לגבי הנושא של הכרטיסיות, היות שלא נוח להן אז הן לא עושות, וכולם חוגגים.
דוד אמסלם: יש את הסעיף.
דוד אמסלם: האוצר מממן את הכסף, הכול בסדר, יש ניצולת תקציבית, הרשות מבסוטה, היא לא צריכה לתת 50% וההורים ממשיכים לממן את הכרטיסיות.
דוד אמסלם: זו החוצפה שיש בנושא הזה.
דוד אמסלם: לכן גם דיברתי איתם לגבי הנושא הזה ואנחנו נרצה להסדיר את זה בטווח היותר ארוך, בהיבט של העבודה.
דוד אמסלם: אחרי שנתתי את כל הסקירה הזאת אני החלטתי לעשות דיון ביניים.
דוד אמסלם: הרי לא עברו שלושה חודשים, עבר חודש וחצי, אבל הנושא הזה כל כך אקוטי מבחינתי שרציתי להבין מה עשיתם עד עכשיו.
דוד אמסלם: לכן אני מעביר את רשות הדיבור למשרד החינוך, ספרו לנו מה עשיתם ואם הייתם זקוקים לעזרה שלנו באחד מהקשיים שנתקלתם בהם.
<שמעון אבני: אני שמעון אבני, מנהל אגף הסעות במשרד החינוך במטה בירושלים.
<שמעון אבני: אגב, הנושא עלה גם בוועדת החינוך של הכנסת, זה משיק ל - - -
אורי מקלב: סימן שזה מעיק מאוד.
<שמעון אבני: כן, זה מעיק גם לנו, אין ספק.
קארין אלהרר: לא מהשנה, זו הנקודה המשמעותית.
קארין אלהרר: זה נושא מאוד בעייתי והוא עלה עוד בשנת 2009 כשזבולון אורלב היה יושב ראש ועדת החינוך.